Марио Пузо
Умират глупаците

Превод от английски: Веселин Лаптев, 1992

chitanka.info

На Ерика

Книга първа

1.

Слушайте.

Ще ви разкажа за живота на един мъж, който толкова много обичал жените, че не успял да ги намрази дори когато получавал от тях само разочарование и обиди. Зная, зная… Вече мислите, че от това нищо няма да излезе. Почакайте, не бързайте със заключенията. Аз съм истински магьосник, ще видите!

Как мислите, може ли мъжът да е влюбен до полуда в една жена и едновременно с това да й изневерява всеки миг? Нямам предвид физическата изневяра, а онази другата, там вътре, в „дъното на душата“. Не е много лесно, но мъжете го правят непрекъснато.

Искате ли да разберете как обичат жените, как ви тъпчат до гуша с любовта си и накрая сте толкова отровен, че за нищо не ставате? Как не издържат и ви напускат именно защото любовта им е толкова пламенна? Как преди това толкова дълго са ви омайвали, че са ви превърнали в полуидиот. Невъзможно ли? Напротив, няма нищо по-лесно от това.

Не, не бягайте още. Това няма да бъде една банална любовна история.

Ще ви накарам да усетите болезнено красотата на едно невинно дете, животинската грубост на младия мъжкар, жадната и самоубийствена чувственост на девойката, която се превръща в жена. Едва след това ще ви покажа как мъжът и жената попадат във вечната въртележка на живота, как неусетно се сливат с тяло и душа, как бавно и незабележимо се превръщат в едно неделимо цяло.

После, разбира се, ще стигнем и до истинската любов. Не, не си отивайте! Тя съществува. Или поне аз ще направя така, че да съществува. Ненапразно съм магьосник. Въпросът е дали струва това, което плащаме за нея? Ами сексуалната вярност? Съществува ли изобщо такова понятие? То ли е любовта? Дали перверзният ни стремеж да бъдем също с един партньор изобщо може да се нарече човешко чувство? А ако такова нещо е невъзможно, защо непрекъснато се опитваме да го постигнем? Нима то влияе еднакво и на двамата партньори? Е, този отговор поне няма да ни донесе затруднения, такова влияние не може да съществува, разбира се. И все пак…

Животът е комедия и най-забавното нещо в него е любовта. Особено когато се обърнем към нея през призмата на времето. Но един истински магьосник би трябвало да владее своята аудитория, би трябвало да я кара да плаче и се смее, когато си поиска. Виж, смъртта е друго нещо. С нея не бих си позволил шеги, защото тя е извън моята власт.

Със смъртта внимавам много и едва ли ще успее да ме хване неподготвен. Веднага откривам откъде ме дебне. Тя много обича да се маскира в селски дрехи, а нерядко се гуши в някой смешно малък и незабележим израстък по тялото ни, който внезапно превръща в огромен и смъртоносен тумор. Обича и да приема формата на черна, космата и невинна брадавичка, която в даден момент леко се възпалява и толкоз. Ние не й обръщаме внимание и пред погледа ни изведнъж изскача познатият на всички ухилен череп, сварвайки ни напълно неподготвени. Но всичко това не се отнася до мен — аз винаги я чакам и вземам съответните мерки.

Сравнена със смъртта, любовта е досадна и детинска работа. Но въпреки това мъжете продължават да вярват именно в нея. Докато при жените работата е по-друга — те не приемат любовта сериозно и никога не са го правили.

Пак ви моля да проявите малко търпение. Това няма да е любовна история. Забравете любовта, тъй като възнамерявам да ви покажа всичките разновидности на властта. Отначало ще ви разкажа за един беден писател, който се бори с живота. Той е талантлив и чувствителен, дори мъничко гениален. Ще ви покажа как един творец позволява да бъде смачкан в името на своето изкуство. После ще го видите като долен престъпник, на когото падението доставя наслада. О, каква радост изпитва творецът, когато най-сетне успее да се превърне в мошеник! Няма никакъв смисъл да го подкачаме на темата чест, тъй като той вече е успял да разголи докрай отвратителната си същност. Вече е истински негодник. Отрепка. Враг на човешкото общество, който дори не си прави труда да се прикрива зад дрипата на онова, което някога е наричал свое изкуство. Какво облекчение, господи! Каква наслада, какво подличко удоволствие!

После ще ви разкажа как този човек отново става честен. Да си мошеник е страшно изморително, макар че така по-лесно приемаш обществото, сред което си принуден да живееш, по-леко прощаваш на околните. Когато проумеем това, вече ни става ясно, че никой не може да бъде наречен мошеник. С изключение единствено на онези от нас, които действително имат нужда от пари.

Ще дойде ред и на един от най-бляскавите успехи в историята на литературата. Ще надзърнем в интимния живот на титаните на нашата култура, най-вече на един от тях — съвсем побъркан тип. Ще се докоснем до света на класиците, ще вдъхнем от аромата на тяхната гениалност…

Добре. Сега е време да направим преглед на това, с което разполагаме: един беден гений, който се бори с живота; куп мошеници; представител на литературната класика. Какво друго? А, да — всичко това е гарнирано с много секс и много щури идеи. Толкова щури, че имат всички шансове да ви се сторят интересни. Накрая ще стигнем до бляскавия финал в Холивуд, къде другаде. Там нашият беден герой ще бъде отрупан с всевъзможни престижни награди, слава, пари и красиви жени. И още… Не, не си отивайте! Ще видите как всичко това отива по дяволите.

И това не е достатъчно, така ли? Вече сте слушали подобни истории? Добре, но не забравяйте, че сега имате работа с истински майстор на магията. Всички тези хора ще оживеят пред очите ви, ще мислят и чувствуват. А вие ще плачете за тях, обещавам ви! Е, може и да се смеете. Но и в двата случая чудесно ще се позабавляваме. Пък и ще понаучим нещичко за живота. Което, естествено, въобще няма да ни помогне.

О, зная какво си мислите в момента — този измамник прави всичко възможно да събуди интереса ни и да ни накара да прелистим страниците на книгата му. Не, почакайте, аз просто искам да ви разкажа една история. Нима в това има нещо лошо? Съвсем не сте длъжни да я приемате сериозно, дори аз да го правя. Забавлявайте се и толкоз.

Искам да ви разкажа една история и с това се изчерпва цялата ми суетност. Не искам успех, не търся слава, не ми трябват пари. Това е съвсем естествено и много хора мислят като мен. Не искам и любов. Когато бях млад, жените ми казваха, че ме обичат заради дългите ми мигли. Нямах нищо напротив. После взеха да ме обичат заради остроумието ми. Също нямах нищо напротив. После ме заобичаха заради парите и властта. Заради таланта ми. Заради изключителния ми акъл. И с това се справях. Трудно, но се справях, защото ми беше ясно, че трябва да се пазя само от една жена — тази, която ме обича заради мен самия. Срещу нея бях в състояние да взема всички възможни мерки — отрова и кинжал, мрачна пещера, в която да заровя отрязаната й глава. Не можех да си позволя лукса да подаря живота на такава жена. Особено ако не ми изневерява, не ме лъже и най-голямата грижа на живота й е моята особа.

Тази книга не е любовен роман, макар в нея непрекъснато да се говори за любов. Тя е по-скоро книга с военна тематика, защото разказва за старата колкото света война между мъжете, които се наричат помежду си „истински приятели“. Разказва и за не по-малко древната война между мъжа и жената, която не е нищо повече от стара песен на нов глас. Борците за равноправие на жените са убедени в своята оригиналност, но на практика хората от ред поколения преди тях са правили същото. Сладките женчета дебнат горкия мъж отвсякъде — в люлката, в кухнята, в спалнята, а дори и на гроба на децата си. Особено на гроба на децата си, защото на това място се отхвърлят всякакви молби за пощада.

О, да… Сега пък ще си помислите, че имам зъб на жените. Което няма да бъде вярно, защото никога в живота си не съм ги мразил. Обратно — сами ще се убедите, че ги считам за по-добри от мъжете в много отношения. Едновременно с това съм принуден да призная, че те са единствените, които са успявали да ме направят нещастен. Правили са го още при раждането ми, правят го и до ден-днешен. Но нима не е така и при другите мъже? Нищо не може да се направи.

Е, какво ще кажете? Нима задачите, които си поставям, не са наистина грандиозни? Зная, зная, че изглежда страхотно привлекателно. Но трябва да внимавате, защото имате работа с хитър и коварен разказвач, а не с някой от чувствителните и беззащитни мъже, които наричат себе си творци. Взел съм всички необходими предпазни мерки и ръкавът ми е пълен с изненади.

Но стига толкова. Време е да се залавям за работа. Трябва да започна, за да мога и да свърша.

Книга втора

2.

Точно в деня, в който късметът му работеше с пълна сила, Джордън Хоули измами тримата си най-близки приятели. Той все още не подозираше за това, докато бавно се разхождаше из залата за барбут в казиното на огромния хотел „Ксънейду“. Въпреки ранния следобеден час вече беше успял да спечели десет хиляди долара и сега се чудеше с какъв вид хазарт да продължи. Беше се уморил от блясъка на червените зарове, които се търкаляха безспир по зеленото сукно.

Обърна гръб на заровете и се насочи към рулетката — примамлива и очарователно красива с черно-червените си номерирани улеи, сред които заканително проблясваха зелените квадратчета на нулата. Пурпурният килим под краката му пружинираше меко, а колелото на рулетката примамливо съскаше. Направи няколко неразумни залога, изгуби и тръгна към масите за тридесет и едно.

Спретнатите подковообразни масички бяха подредени в стройни редици. Джордън пое между тях с чувството, че е пленник в индианско селище. От двете му страни меко шляпаха карти със сини гърбове. Преодолял съблазънта им, той успя да се добере до огромната остъклена врата, от която се излизаше вън, на парещите улици на Лас Вегас. От прага се виждаше почти цялата ивица, плътно застроена с луксозни хотели.

Най-малко дузина от тях — огромни близнаци на „Ксънейду“, сияеха под изпепеляващите лъчи на пустинното слънце. Окичени с ярки неонови реклами, те потрепваха в платната и нажежена мараня като недостижим мираж. Джордън Хоули изведнъж разбра, че макар и спечелил известна сума, той ще си остане пленник именно на това хладно и защитено от климатичната инсталация казино. Ще бъде лудост да излезе навън, за да търси неизвестните съкровища на непознати и враждебни игрални зали. Тук му вървеше, тук печелеше, тук след малко ще се види със своите приятели. Тук е най-добре защитен от изпепеляващата жега на жълтата пустиня.

Обърна гръб на стъклената врата и се настани зад най-близката свободна масичка за тридесет и едно. В ръката му като миниатюрни слънца проблясваха черни стодоларови чипове със златни краища. Очите му започнаха да следят ловките пръсти на крупието, които измъкваха картите от току-що напълнената „подкова“ — продълговатата дървена кутия, в която се побираха няколко тестета.

Започна да залага максимално разрешените суми като слагаше купчинките с чипове в двата очертани върху сукното бели кръга. Залагаше безразборно — веднъж за играча, друг път за банката, а късметът му работеше.

Когато картите в подковата свършиха, стана, защото крупието се ядосваше, а той не обичаше нервните играчи. Претъпкани с чипове, джобовете му приятно тежаха. На гърба си имаше светлосиньо сако с червени ширити, което тукашните магазини рекламираха с дългото име „Сако на победителите от Вегас“. Специалните му, снабдени с ципове джобове, бяха оптимистично дълбоки, а във вътрешността му се криеха огромни пещери, недостъпни дори и за най-ловкия джебчия. Печалбата на Джордън бе на сигурно място, а при нея имаше място за още доста пари. Никой досега не беше успявал да напълни всичките джобове на „Вегаското сако“.

Осветено от огромните полилеи, казиното проблясваше в синкава мъглявина. Ярката неонова светлина се поглъщаше от тъмночервения мокет. Джордън излезе от обсега й и тръгна към бара. Тук таванът беше по-нисък, имаше подиум за оркестър, а осветлението беше значително по-слабо. Настани се зад една малка масичка и отправи поглед към ярко осветеното казино. Изпита чувството, че се намира в залата на театър и с интерес наблюдава действието върху сцената.

Очите му не можеха да се откъснат от странната хореография на играчите в този ранен следобед, които в някакъв непонятен ритъм се прехвърляха от маса на маса. За миг проблеснаха черно-червените цветя на една от рулетките. Заприличаха му на дъга сред безоблачно небе, която странно хармонираше с пръснатите по масата разноцветни чипове. Синьо-бели карти се плъзгаха по зеленото сукно. Над китообразните маси за барбут летяха ниско червени зарове на бели точки и приличаха на някакви фантастични риби. Далеч в дъното на залата, отвъд стройните редици на масичките за тридесет и едно, се вдигна гора от ръце в черни ръкави. Приключили със смяната си, крупиетата показваха, че не са задигнали някой чип.

Сцената бавно се запълваше от нови актьори — любители на слънцето, на които беше втръснало да се излежават край открития басейн на хотела, играчи на тенис и голф, гости на хотела, които бяха дремнали в някоя от хилядата стаи на „Ксънейду“ или пък бяха използвали следобедното затишие, за да се отдадат на малко разврат. Сред човешката гмеж изплува още едно „вегаско сако“ и Джордън веднага го забеляза. Беше Мерлин, известен сред приятелите си като Мерлин Хлапето. Минавайки край голямата си слабост — рулетката — той видимо се поколеба. Залагаше рядко, защото беше разбрал, че петте процента и половина, които банката си удържа от печалбата на всеки играч, са истински дамоклев меч над главата му. Джордън вдигна ръка. Мерлин го видя и се насочи към бара. Пристъпяше сковано, сякаш пресичаше местност, обхваната от пожар. Най-накрая напусна ярко осветената сцена на казиното и тежко се отпусна на стола срещу Джордън. Джобовете на неговото „вегаско сако“ бяха празни и с отворени ципове. Ръцете му също бяха празни.

Беше им добре един с друг, макар и да не си размениха нито дума. В своето синьо сако с пурпурни ширити по ръбовете, Мерлин приличаше на някакъв недодялан спортист. Беше поне десетина години по-млад от Джордън, със смолисточерна коса. Изглеждаше някак по-доволен от живота, някак по-годен за предстоящата нова схватка с Нейно Величество Съдбата.

Няколко минути по-късно откъм елегантния парапет от сив мрамор, който ограждаше масата за бакара, се появиха фигурите на Къли Крос и Даян. Двамата се огледаха и бавно тръгнаха към бара. Върху гърба на Къли се мъдреше още едно „вегаско сако“, докато Даян носеше обичайните си дрехи за работа — лека и елегантна бяла рокля от тънка материя. Дълбокото деколте разкриваше млечната белота на гърдите й. Мерлин им махна, а Джордън поръча питиета. Отдавна знаеше кой какво предпочита.

Къли забеляза издутите му джобове и тихо подсвирна:

— Хей, май ти е проработил късмета, а?

— Нещо такова — усмихна се Джордън.

Всички мълчаливо го наблюдаваха как плаща поръчката и оставя един червен петдоларов чип за бакшиш. Не можеше да разбере причината за тяхното любопитство. Пребиваваше във Вегас вече трета седмица и това доста забележимо си личеше по външния му вид. Беше отслабнал с цели дванадесет килограма, а пясъчнорусата му коса видимо побеля на места. Макар и все така красиво, лицето му носеше отпечатъка на някакво трайно страдание. Кожата му беше посивяла и още повече подчертаваше изтощението му. Но Джордън се чувствуваше отлично и не обръщаше внимание на тези промени. Понякога си задаваше един-единствен мълчалив въпрос — как е възможно тези тримата край масата да са най-добрите му приятели на този свят, след като ги познаваше само от три седмици? Задаваше си го съвсем невинно и непреднамерено. Просто се чудеше на този факт.

Най-много харесваше Мерлин Хлапето, който очевидно се гордееше с ролята на безстрастния комарджия, която се беше нагърбил да играе. Младежът правеше всичко възможно да запази невъзмутим вид край игралните маси и обикновено успяваше. Само една вечер, след като не му вървеше в продължение на часове, той не можа да се сдържи и на лицето му се изписа горчиво и съвсем детинско разочарование. А Джордън доволно се беше усмихнал, без да знае защо.

Мерлин Хлапето говореше малко, по-често мълчеше и наблюдаваше. Джордън знаеше, че младежът прави опит да контролира всяка своя стъпка, а едновременно с това преценява постъпките на околните и се опитва да ги разбере. Това също го забавляваше, може би защото успешно го заблуждаваше. Хлапето се стремеше да разгадае мотивите на хората и отказваше да приеме, че Джордън е точно такъв, какъвто го виждат всички. Въпреки това в компанията на Хлапето му беше приятно. Той и останалите му помагаха да не се чувствува толкова самотен. Мерлин дължеше прякора си на Къли, който веднага долови неуравновесената му страст към хазарта.

Макар и най-млад — беше едва на двадесет и девет години, Къли се превърна в лидер на компанията без видими усилия. Всички се бяха запознали тук, във Вегас, преди двадесетина дни. Свързваше ги само едно — изпепеляващата страст към хазарта. Триседмичният им престой сам по себе си беше вече един необичаен факт. Би трябвало отдавна да са погребани някъде из пясъците на Невада само от убийствения процент, което казиното удържа от печалбата на късметлиите.

Джордън беше наясно, че и другите двама члена на компанията — Къли Крос „Брояча“ и Даян, също изгарят от любопитство по отношение на собствената му особа. Но това не му правеше впечатление, а той самият не проявяваше към тях почти никакъв интерес. Хлапето беше твърде млад и твърде умен, за да бъде непоправим комарджия, но Джордън нито веднъж не направи опит да разбере дали действително е така. Това наистина не го интересуваше.

По отношение на Къли съмненията бяха излишни. Той беше класически пример за непоправим комарджия, при това обигран и ловък. Беше в състояние да преброи и запомни всичките двеста и осем карти в подковата за бакара, беше истински експерт по отношение на процентите, които се удържаха при различните видове хазартни игри. Хлапето не притежаваше подобни познания и играеше с детинска страст, докато самият Джордън залагаше хладнокръвно и малко разсеяно. Но Къли си беше чиста проба професионалист. Джордън не мислеше, че се отличава по нещо от своите нови приятели. И той беше непоправим комарджия. А това означаваше, че играе просто заради самата игра и в крайна сметка ще изгуби всичко, с което разполага. По същия начин са обречени на смърт и храбреците, които отиват на война. „Видя ли комарджия, знам, че виждам обран до шушка човек“, помисли си Джордън. „А видя ли храбрец, все едно, че виждам труп.“

Компанията се намираше на ръба на банкрута. Всеки момент можеше да им се наложи да вземат самолета и да напуснат Вегас. Известни шансове да се задържи имаше само Къли, който познаваше всички възможни начини да яхне успеха и да изкара някой долар. Нямаше значение дали това ще стане чрез сводничество или обикновена измама. Умът му работеше на една-единствена вълна — как да победи казиното с неговата безмилостна система от проценти. Понякога успяваше дори да се съюзи с някое от крупиетата на бакара и двамата безстрашно нападаха банката. Но в това занимание се криеха съвсем конкретни опасности.

Единствената дама в компанията им беше наистина случаен човек. Даян работеше като „примамка“ за казиното и в момента използуваше почивката си. Присъедини се към тях просто защото усещаше, че това са единствените мъже във Вегас, които се отнасят към нея с искрена симпатия.

В качеството си на „примамка“ тя играеше с чужди пари, печелеше и губеше чипове, които принадлежаха на казиното. Залаганията й нямаха нищо общо с късмета, тъй като в края на всяка седмица тя отиваше да получи заплатата си от администрацията. Присъствието й край масата за бакара беше наложително само в най-мъртвите часове на деня, тъй като е известно, че комарджиите отбягват празните маси. Фактически играеше ролята на обикновена мухоловка, облечена по съответния начин, разбира се. Косата й беше дълга и катраненочерна, устата й — пълна и чувствена, а тялото й — почти съвършено, със стройни и източени бедра. Бюстът й беше по-скоро малък, но отлично отговаряше на стройната й фигура. От време на време шефът на залата даваше телефонния й номер на някой от по-богатите играчи. Друг път някой от служителите се навеждаше да й прошепне за желанието на някой клиент да бъде посетен в стаята си. Тя имаше право да откаже, но знаеше, че с това право трябва да борави изключително внимателно. Никога не вземаше парите си направо от клиента. Вместо тях получаваше специална квитанция от шефа на залата. Този документ можеше да обмени за пари в брой, когато си поиска на някоя от касите на казиното. Сумата най-често не надхвърляше петдесет-сто долара. Даян мразеше да се занимава с подобни квитанции и предпочиташе да даде пет долара на някоя момиче, за да ги осребрява вместо нея. Къли стана приятел с нея именно когато разбра това. Той имаше слабост към чувствителните жени, защото от опит знаеше, че те по-лесно могат да бъдат манипулирани.

Джордън поръча по още едно питие. Чувствуваше се лек и свободен. Сърцето му преливаше от благородство просто защото беше извадил късмет. Имаше чувството, че изведнъж се е превърнал в божи избраник и сега ще бъде възнаграден за всички жертви, които беше правил там, в света отвъд тези стени.

Редовно закусваха заедно, а питието в бара преди големия поход срещу късмета беше направо задължително. Защото този поход започваше в ранните следобедни часове и продължаваше през цялата нощ. Около дванадесет отново се събираха, обикновено да отпразнуват временните успехи на някой от тях. Печелившият плащаше сметката и купуваше билети за кино на всички останали. През тези три седмици те се бяха сближили доста, но вътре в себе си всеки от тях знаеше, че помежду им няма нищо общо и приятелството им ще умре заедно с жаждата за хазарт. Но сега все още имаха по някой долар в джоба, все още изпитваха онази странна привързаност един към друг. Един ден Мерлин спечели на рулетка и ги заведе в хотелския магазин, откъдето излязоха с по едно синьо-алено „късметлийско сако“. Същата вечер и тримата спечелиха. Това ги накара да играят комар само в тези крещящи доспехи.

Оркестърът зае мястото си на подиума и барът постепенно започна да се пълни. Докато даваше бакшиш на келнерката, Джордън ясно забеляза любопитството, с което го наблюдаваха приятелите му. Вероятно си мислеха, че се прави на щедър, но истината беше далеч по-проста — той просто не искаше да изчислява и да се занимава с дребни сметки. Искрено се забавляваше от промененото си отношение към парите. Цял живот беше проявявал коректност във финансовите си отношения, но щедрост — никога. Неговият свят беше номериран и точно разграфен. И това несъмнено носеше допълнителни доходи. Но в крайна сметка се оказа, че тази система е погрешна. И днес вече се чудеше как е могъл да понася един толкова абсурден живот.

Музикантите се изправиха на подиума. Това означаваше, че скоро тук няма да е възможно да разговарят. Именно този сигнал очакваха тримата приятели. Беше дошло времето на сериозните игри.

— Тая вечер ще имам страхотен зар! — заканително промърмори Къли. — Тринадесет пъти се почесах по дясната ръка!

Джордън се усмихна на ентусиазма му. Не знаеше нищо за този човек, освен прозвището „Брояча“, спечелено край масите за блекджек. Харесваше го заради неговата бъбривост, заради това, че въпросите му рядко се нуждаеха от отговор. Именно това негово качество го правеше крайно необходим за компанията, тъй като Джордън, пък и Мерлин Хлапето, рядко отваряха уста. Макар често да се усмихваше, Даян също не говореше много.

Дребното лице на Къли с индиански черти и бронзов загар светеше от въодушевление.

— Цял час няма да пусна заровете! — отново се закани той. — Ще хвърля сто хубави и нито едно лошо, да знаете! Дръжте се за мен, момчета!

Сякаш в подкрепа на заканите му, оркестърът даде туш.

Къли обичаше барбута, макар че беше специалист на блекджек и имаше способността да запомня огромен брой излезли от игра карти. Джордън пък обичаше да залага на бакара, защото при нея всякакви изчисления и майсторлъци бяха безсмислени. А Мерлин си падаше по рулетката — най-вълшебната игра на света! Но Къли вече беше обявил предчувствието си и по неписаното комарджийско правило останалите щяха да залагат на неговия късмет. Никой не би се осмелил да му попречи. Станаха и тръгнаха към залата за зарове. Къли разкърши дясната си ръка — същата, която тайнствено беше почесал цели тринадесет пъти.

— На Джорди му вървеше на бакара — обади се за пръв път Даян. — Не е ли по-добре да залагате с него?

Мерлин се обърна и внимателно изгледа Джордън.

— Нещо не ми изглеждаш късметлия — обяви преценката си той.

Да се говори за нечий късмет в присъствието на други комарджии беше меко казано нетактично. Те могат да му поискат заем и да му пресекат късмета — Даян добре знаеше това. Но също толкова добре, познаваше и Джордън, беше сигурна, че той изобщо не обръща внимание на типичните за непоправимите комарджии предразсъдъци.

Къли Брояча поклати глава.

— Направо ще ги разбия! — закани се той и широко замахна, сякаш заровете вече бяха в шепата му.

Музиката гръмна и заглуши всичко. Бързо изскочиха от полумрака на бара и се озоваха на сцената на хазарта, ослепително осветена както винаги. В казиното вече имаше доста посетители, но все още можеше да се преминава спокойно от маса на маса. Даян тръгна към залата за бакара, тъй като почивката й беше свършила. Както винаги щеше да залага служебни пари, хладно и без емоции. Всъщност именно тя беше олицетворение на безсмъртния комарджия в цялата му абсурдност. Защото у нея липсваше интерес към играта, а в сърцето й не гореше свещеният огън на хазарта.

Водеше Къли. Приличаха на тримата мускетари в странните си синьо-алени „късметлийски сака“. Къли изгаряше от нетърпение. До него пристъпяше Мерлин, също така нетърпелив и с кипнала кръв. Накрая вървеше Джордън. Натъпканите му с чипове джобове го правеха да изглежда по-тромав от приятелите си. Къли въртеше глава наляво-надясно и търсеше „гореща“ маса. На такава маса пред крупието има малка купчинка пари, а край него играчите са весели и възбудени. Накрая се спря, а двамата му приятели заеха такива позиции, които щяха да му позволят да поеме заровете по най-бързия начин. Докато чакаха да му дойде реда, Джордън и Мерлин залагаха на дребно.

Най-сетне яркочервените кубчета кацнаха в шепата на Къли и той ги разклати с любов.

Хлапето заложи двадесетачка, Джордън — двеста, а самият Къли — петдесет. Разклати заровете за последен път и с широк замах ги хвърли към противоположния край на масата. Падна се шестица, неутрален зар. Тримата оставиха залозите си непипнати, а Джордън изкупи залозите и на онези играчи, които бяха предпочели да се откажат. Къли се пресегна за заровете, разклати ги и уверено ги хвърли. В следващата секунда и тримата зяпнаха от изумление — падна се седмица. Катастрофата беше пълна. Изгубиха всичко, включително и правото да хвърлят отново. Хлапето изгуби сто и четиридесет долара, Къли — триста и петдесет, а Джордън — цели хиляда и четиристотин.

Къли промърмори нещо и се дръпна от масата. Здравата разтърсен, той реши да играе само блекджек и то крайно внимателно. Ако иска да надиграе проклетото крупие, ще трябва да запомни всички карти, които са излезли от подковата! Нерядко успяваше да постигне това, макар и с цената на страхотна концентрация. Тогава изчисляваше какви карти са останали в дървената кутия и залагаше тавани, въпреки десетте процента комисионна за банката. Но дори и в такива случаи можеше да сбърка и да изгуби всичко. А след това трябваше да започва с броенето от самото начало. Но сега моментът беше изключително важен, защото след изневярата на зара опря до последните си, оставени като неприкосновен запас банкноти. Нощта пред него беше пълна с опасности. Ще трябва да играе безкрайно предпазливо, но ще се нуждае и от мъничко късмет.

Мерлин Хлапето също се отдръпна от масата. И той опря до неприкосновения си запас, но за разлика от Къли изобщо не се надяваше да избие. Просто му липсваше необходимият опит за това. Той разчиташе на късмета си и на нищо друго.

Останал сам, Джордън бавно се разходи из огромното казино. Беше му приятно сред хорските тълпи и приглушените звуци на хазарта. Беше сам, но не беше самотен. Изпитваше удоволствие да се сприятелява с непознати за час или два, а след това да ги губи завинаги. Заровете тихо потракваха.

Разходката го отведе при масичките за блекджек, подредени в дълги и стройни редове. По навик наостри ухо, за да долови щракането на „втората“ карта. Къли го отвори. Светкавичните движения на крупието мошеник остават неуловими за окото. Ръцете му са твърде пъргави и ловки. Но ако човек наостри слух, положително ще „хване“ лекото щракване, с което измъква долната карта от тестето и за него остава печелившата горна.

Макар да беше едва седем часа, пред ресторанта вече се беше оформила малка опашка от хора, които искаха да си запазят места за вечерната програма. В казиното още нямаше едри игри. Липсваха както големите залози, така и високите печалби. Джордън разклати черните чипове в ръката си и се замисли. После пристъпи към една почти безлюдна маса за барбут и пое в ръка бляскаво червените зарове.

Дръпна ципа на един от джобовете си и изсипа шепа черни стодоларови чипове върху масата. Заложи двеста долара за своето хвърляне, а после изкупи и залозите на останалите играчи — всичките за по петстотин долара. Заровете останаха у него почти цял час. След първите петнадесет минути искрата от сгорещената му длан се предаде на цялото казино и масата бе оградена от троен кордон нетърпеливи играчи. Джордън продължи да залага тавана от петстотин долара, а ръката му продължаваше да сипе печеливши цифри. С напрегнат до пръсване ум, той просто забраняваше появата на фаталната комбинация седем. И съдбата го слушаше по наистина вълшебен начин. Улеят пред него преливаше от черни чипове, а джобовете му бяха претъпкани до отказ. Накрая се умори от страхотната концентрация и фаталната седмица скоро излезе. Заровете минаха в ръцете на следващия играч, а множеството го награди с бурни аплодисменти. Приближи се контрольорът и му подаде метална табличка за печалбата. Зад него цъфнаха Къли и Мерлин.

— Успяхте ли да изкарате нещо на моя зар? — усмихнато ги попита Джордън.

— Аз се включих преди десетина минути и клъвнах малко — ухили се Къли.

— Аз пък се съмнявах в късмета ти и не заложих нито веднъж! — тъжно си призна Мерлин.

Придружиха го до касата и му помогнаха да обмени чиповете си. Оказа се, че върху табличката има над петдесет хиляди долара и Джордън зяпна от изненада. Мерлин и Къли също гледаха като треснати.

— Сега е моментът да си обираш крушите, Джорди! — развълнувано преглътна Къли. — Останеш ли във Вегас, всичко ще отлети!

— Нощта е млада — поклати глава Джордън. Беше му забавно да наблюдава искрената загриженост на своите приятели. Но после преживяното напрежение си каза думата и той изведнъж се почувствува като изстискан лимон.

— Ще се кача да дремна малко — уморено промълви той.

— Ще се видим към дванадесет и ще си направим една царска вечеря. Нямате нищо против, нали?

Приключил с преброяването на чиповете, касиерът се изправи и почтително попита:

— Как предпочитате парите си, сър? Можете да ги получите в брой, да ви издадем чек, или да ги приемем на съхранение.

— Вземи чек — посъветва го Мерлин.

Къли се намръщи и започна да пресмята, хвърляйки алчни погледи към претъпканите джобове на Джордън.

— Най-добре е да вземеш чек — съобщи мнението си той и кимна с глава.

Наложи се да почакат. Къли и Мерлин застанаха плътно от двете страни на приятеля си, очевидно опасявайки се да не извърши някоя глупост. А Джордън се извръщаше и хвърляше по някой поглед към игралните маси зад раменете им. Най-сетне касиерът се появи и подаде на Джордън къс жълта хартия с назъбени краища.

Обърнаха се да си вървят едновременно, сякаш изпълняваха някакъв странен танц. Алено-сините им сака проблеснаха под ярката светлина. Насочиха се към безлюдния коридор на хотелските стаи. Пръстите на Къли и Мерлин продължаваха да стискат лактите на Джордън.

Мебелировката на стаята беше скъпа и разточителна. Тежки завеси в топъл златистожълт цвят, сребристосиво покривало върху огромното двойно легло. Джордън взе една гореща вана, после се изтегна с книга в ръка. Сънливостта го беше напуснала. Многоцветните отблясъци от неоновите реклами навън нахлуваха през прозореца и рисуваха фантастични картини по стената. Дръпна завесите, но главата му продължаваше да кънти от шума на игралната зала, наподобяващ далечен прибой. Загаси осветлението и се зави презглава. Камуфлажът не беше лош, но мозъкът му отказа да се хване на въдицата. Сънят продължаваше да бяга.

Няколко минути по-късно усети противното, примесено със страх напрежение. Беше сигурен, че ако заспи, няма да се събуди. Организмът му плачеше за почивка, но съзнанието му упорито се противеше. Не можеше да се отпусне, продължаваше да бъде скован от страх и нервно напрежение. Причината за всичко това не му беше известна.

За миг се изкуши да опита отново с приспивателните. Донякъде му помагаха, но сънуваше такива невероятни кошмари, че потръпна от ужас. След такъв сън цял ден не беше на себе си. Не, по-добре да не заспива…

Скочи от леглото, запали осветлението и започна да се облича. Извади портфейла си, дръпна циповете от многобройните пещери на „вегаското сако“ и изсипа съдържанието им на леглото. Сребърната завивка се покри с разноцветни пламъчета. Купчината от стодоларови банкноти беше наистина внушителна, а шарените чипове рисуваха странни мозайки върху покривалото. Джордън се зае с броене и подреждаше на богатството си. Отне му почти цял час.

В крайна сметка се оказа, че разполага с малко повече от пет хиляди в брой, осем хиляди в черни стодоларови чипове, шест хиляди в зелени жетони от по двадесет и пет долара и почти хилядарка в червени чипове от по пет долара всеки.

Беше наистина смаян. Разтвори портфейла си и извади големия чек с назъбени краища. Изчете внимателно отпечатаните с черно и червено думи, после се загледа в цифрата, отбелязана в зелено. Петдесет хиляди долара. Върху гладката повърхност на чека имаше три различни подписа. Един от тях привлече вниманието му с красивите си калиграфски изписани букви. Алфред Гроунвелт.

По време на играта нямаше никаква представа за спечелените суми. На няколко пъти отскача до касата да сменя чиповете, но живееше с чувството, че това не са били повече от пет хилядарки. Размърда се и високите купчинки се срутиха върху леглото.

Е, сега вече има достатъчно пари да остане във Вегас колкото иска. Няма да се наложи да заминава за Лос Анджелис, където го очаква новата работа, възможността за нова кариера, а може би и ново семейство. Отново преброи парите, после прибави към тях стойността на чека. Разполагаше с цели седемдесет и две хиляди долара и можеше да играе комар до края на света!

Загаси нощната лампа и остана да лежи в мрака. Парите го заобикаляха от всички страни и нежно се докосваха до тялото му. Направи последен опит да надвие ужаса от тъмнината. Но сърцето му скоро забърза своя ритъм. Той скочи и запали лампата.

Високо над Лас Вегас, настанен в удобния си мансарден апартамент, собственикът на „Ксънейду“ Алфред Гроунвелт посегна към телефонната слушалка. Свърза се със залата за барбут и поиска да узнае размера на спечелената от Джордън сума. Оказа се достатъчно голяма, за да ликвидира печалбата на тази маса до края на работното й време. Гроунвелт набра телефонистката и й нареди да открие „Ксънейду номер пет“. Въоръжи се с търпение и зачака, защото знаеше, че ще мине известно време преди заповедта му да стигне до всички кътчета на огромното казино и проникне в съзнанието на погълнатите от хазарта хора. Погледът му разсеяно се насочи към широкия прозорец, зад който се виеше огромният питон от ослепителни разноцветни реклами, очертаващи известната в цял свят „ивица“ на Лас Вегас. Отвъд нея тъмнееше грамадата на пустинната планина, оградила отвсякъде тълпата отчаяни търсачи на силни усещания, които правиха чудеса в опитите си да победят всесилната банка и да се докопат до милионите зеленикави хартийки, скрити в хладните подземия на огромните хотели. Но върху блестящата повърхност на тази прокълната от бога змия се трупаха все повече и повече кости, броят на разорените нещастници се увеличаваше с все по-стабилни темпове.

В слушалката прозвуча гласът на Къли. Именно той беше „Ксънейду номер пет“.

— Къли — тежко продума Гроунвелт, който отговаряше на кодираното название „Ксънейду номер едно“. — Твоето приятелче здравата ни раздруса! Сигурен ли си, че играе редовно?

— Напълно, мистър Гроунвелт — отвърна с приглушен глас Къли. — Чист е като сълза, можете да ми вярвате. Положително ще изплюе всичко обратно, преди да си е заминал…

— Дай му всичко, което му хрумне да си поиска — нареди Гроунвелт. — Не го пускай да се мотае навън и да ни пилее парите из другите заведения. Можеш да го обзаведеш с някоя от най-качествените си мадами…

— Не се безпокойте, мистър Гроунвелт.

В гласа на Къли прозвуча някаква странна нотка и шефът му моментално я долови. Запита се що за човек е всъщност този Къли. Беше го наел като таен инспектор, който да предлага партия с корумпираните крупиета на тридесет и едно, а след това да съобщава имената на онези от тях, които бяха съгласни да изкарат някой долар за сметка на банката. Възлагаше му съвсем определени надежди и след приключването на настоящата операция възнамеряваше да го натовари с още по-отговорни задачи. Но в този миг го лъхна сянката на съмнението.

— А Хлапето? — попита той. — Защо вече трета седмица се мотае из хотела?

— Дребна риба — отвърна Къли. — Но е добро момче. Мистър Гроунвелт, аз си давам сметка какво получавам, затова не трябва да се безпокоите!

— Добре, добре — усмихна се Гроунвелт и затвори. Къли не знаеше, че отговорниците на игралните зали отдавна пищяха от него и настояваха да го изгонят от казиното, защото е прекалено добър в броенето. Не знаеше, че вече няколко пъти управителят на хотела го питаше защо Джордън и Мерлин държат стаи вече три седмици, а те са принудени да връщат пълни с пари нови играчи. Истината беше проста, но никой не я подозираше. Гроунвелт изпитваше дълбоко любопитство към дружбата на тези трима мъже, а нейният край щеше да бъде най-важният изпит в живота на Къли Крос Брояча.

Джордън правеше неимоверни усилия да не хукне обратно към казиното. Тръшна се на едно от плюшените кресла и запали цигара. Вече всичко е наред, упорито си повтаряше той. Има приятели, късметът му работи, свободен е като птица. Останалото беше умора. Трябва му една хубава почивка някъде далеч.

Мислите му отново се завъртяха около Даян, Къли и Мерлин. Най-добрите му приятели на света. Усмихна се и поклати глава.

Тези тримата знаеха доста неща за живота му. Бяха висели с часове из барчетата на казиното, бяха бъбрили за какво ли не между два комарджийски набега. Джордън се държеше вежливо с тях, отговаряше на всякакви въпроси, но сам никога нищо не питаше. За разлика от него, Хлапето ги сипеше като градушка. Питаше с толкова неподправен интерес за най-различни неща, че той не можеше да му се сърди.

Отвори гардероба и извади куфара си. Реши да си приготви багажа — просто така, за да убие малко време. В дъното му проблесна малкият пистолет, който беше купил там, у дома, преди сто години. За него не беше споменавал на новите си приятели. Защото го купи, когато жена му го напусна, а взе и децата със себе си. Първата му реакция беше да убие мъжа, който стана причина за това. Една толкова чужда на характера му реакция, че дори и днес продължаваше да й се учудва. Нищо не направи, разбира се, и оттогава насам все се канеше да се отърве от оръжието. Разумът му подсказваше да го разглоби и да го изхвърли на части, за да не го употреби някой друг. Но сега само го отмести и се зае да поставя разни дрехи в куфара. Скоро се отказа, изправи се и се върна в креслото.

Не беше сигурен, че действително иска да напусне Вегас и ослепителната пещера на своето казино. Тук се чувствуваше на сигурно място. Дълбокото му вътрешно безразличие към печалбите и загубите беше онзи магически плащ, който го предпазваше от ударите на съдбата. А приятната пещера на казиното притежаваше чудотворната способност да премахва болката и обезврежда капаните на живота.

Спомни си с каква ревност се грижеше за печалбата му Къли и отново се усмихна. За какво му бяха тези пари, да ги вземат дяволите? Май ще е най-добре да ги изпрати на жена си. Тя беше свестен човек, отлична майка и добра съпруга. Фактът, че го беше напуснала след двадесет години брак и искаше да се омъжи за любовника си, не променяше нещата. Днес, месеци след решението й, Джордън честно признаваше пред себе си, че тя беше постъпила правилно. Тя има право на щастие като всеки човек на този свят, има право да изживее остатъка от живота си както трябва. А с него явно се задушаваше. Не защото беше чак толкова лош съпруг. Джордън просто не беше мъж за нея. Беше добър баща и съвестно изпълняваше всички свои задължения, но така и не успя да я направи щастлива за тези двадесет години.

Новите му приятели знаеха всичко това. Вероятно защото три седмици във Вегас се равняваха на три години живот в нормалния свят. Той с изненада установи, че тук е в състояние да разговаря свободно на всякакви теми — нещо, което у дома беше изключено. Откровеността се роди неусетно и непринудено. На чашка в бара, по време на буйните среднощни пиршества в ресторанта.

Знаеше, че в очите на приятелите си изглежда страхотно сдържан и хладнокръвен. Мерлин го попита как ще вижда децата си в бъдеще, а той само сви рамене. Хлапето не остана доволен и продължи да проявява любопитството си. Запита го дали изобщо възнамерява да ги вижда.

— Вероятно не — откровено отвърна Джордън. — Те са добре…

— А ти? — изстреля следващия си въпрос Мерлин. — Ти добре ли си?

— Разбира се, че съм добре — разсмя се Джордън, а после реши да постави на мястото му това любопитно хлапе. — Не ми остана нищо за разголване — хладно добави той. — Просто не съм от хората, които се подлагат на сложни и изтънчени страдания. Вземе ли да остарява човек, той скоро разбира, че не е толкова важен в очите на околните…

Мерлин продължително го изгледа, после отмести поглед и тихо промълви:

— Само дето не можеш да спиш нощно време, нали?

— Точно така — все така хладно отвърна Джордън.

— А бе кой спи в тоя град? — весело се намеси Къли. — Вземаш две-три хапчета, колкото да се ободриш малко и толкова!

— Хапчетата ми докарват кошмари — обясни Джордън.

— Нямах предвид лекарствата — размаха ръце Къли, главата му леко кимна по посока на съседната маса, на която седяха три самотни хубавици. — Ей за тези хапчета ти говоря!

Джордън се разсмя. Сега му стана ясно какви приспивателни е имал предвид Къли, когато изведнъж зарязваше комара и изчезваше някъде.

Тази вечер май беше особено подходяща за живи хапчета. Но Джордън ги опита още през първите няколко дни на престоя си и знаеше, че ефектът им не е кой знае какъв. Никога не беше имал сексуални проблеми и лесно би се справил с всяка от тези куклички. Но предварително знаеше, че и това няма да му донесе жадуваното облекчение. Една нощ Къли го представи на своя приятелка от бранша, а тя пък го нави да вземат още едно момиче и да направят „тройка“. Той прие и не съжали, че го беше направил. Гората от цици край главата му го накара да изпита огромно удоволствие. Какъв инфантилен комфорт, господи! В края на сеанса едното момиче притисна главата му до гърдите си, а другата се зае да го задоволява в странична поза. Преди да потъне в омайните вълни на оргазъм, видя как момичето до него нежно се усмихва на тази, която притискаше главата му. Тогава му мина през ума, че вероятно пречи, отдръпна се и мълчаливо зачака. Партньорките му не чакаха втора покана. Прегърнаха се и този път всичко беше далеч по-истинско. Джордън ги гледаше с неподправен интерес, без да се чувствува ни най-малко засегнат. Любовта им беше толкова нежна и непосредствена, че накрая сам им пусна една стотарка над определената такса. Момичетата останаха с убеждението, че са изкарали премията благодарение на своя професионализъм, но всъщност тя се дължеше единствено на онази едва забележима и малко извинителна усмивчица. Усмивчица, опрощаваща временната измяна с мъжкаря, който плаща.

Живите хапчета бяха усърдни и наистина правеха всичко възможно да го облекчат. На практика тези момичета бяха истински феи — възхищаваха се от мъжете, държаха ръцете им, правеха им компания в ресторанта, залагаха по някой долар от парите им в казиното и никога не го мамеха. Караха ги да вярват, че действително им е страшно приятно, а в леглото се раздаваха без остатък. И всичко това срещу една нищо и никаква стодоларова банкнота, срещу една „пчеличка“, според терминологията на Къли. Бяха отлична сделка, но Джордън така и не успя да се поддаде на заблудата. Дори и в онези броени секунди на кулминацията, за които всъщност плащаше. Преди да си тръгнат някои от тези момичета носеха вода и го измиваха направо в леглото. Очевидно за тях той беше един тежко болен човек, обречен на самота в тясната болнична стая. Но при всички случаи тези момичета бяха за предпочитане пред истинските сънотворни, защото след тях нямаше кошмари. Но и те не успяха да му донесат жадувания сън. На практика Джордън не беше спал цели три седмици.

Главата му безсилно се отпусна върху рамката на леглото. Не си спомняше кога е станал от креслото и кога е легнал. Реши да направи още един опит и угаси осветлението. Но ужасът щеше да се върне, беше сигурен в това. Не беше страх в истинския смисъл на думата. Беше просто някаква непонятна и чисто физическа паника, че тялото му ще откаже да се бори. А умът му си оставаше ясен. Задаваше си само един въпрос, но не можеше да му намери отговор — какво става с мен? Въздъхна и уморено се изправи. Нямаше избор — ще трябва пак да слезе в казиното. Отвори куфара си и хвърли вътре жълтия чек. Реши да играе само с чиповете и банкнотите, които издуваха джобовете му.

В първите часове на новия ден край игралните маси бяха застанали истинските комарджии. Приключили със сделките си, хапнали някой и друг изтънчен деликатес, изпратили съпругите си в леглото, оставили някоя от тях край масата за рулетка с пачка долари в ръка. С една дума бяха ги разкарали да не им се пречкат. Други пък бяха предпочели удоволствията, които им предлага свръхцивилизованото общество — малко френски секс за отваряне на апетита, изтънчена вечеря, лудуване във ваната, сауна, масаж и нови сексуални радости… Всичко това имаше една-единствена цел — да ги задоволи, да ги освободи от грижите на ежедневието, да бъдат отпочинали и свежи, когато се изправят за решителна битка с Нейно Величество Съдбата. Стиснали пачки в ръце, те заставаха край масите за тридесет и едно. На две-три крачки зад тях тихо чакаха касиерите, които подаваха готова за подписване полица на всеки позакъсал играч. В малките часове на деня много хора се подписваха за суми, които представляваха цели състояния. И ги губеха без дори да се усетят.

Джордън погледна към дъното на огромната зала. Там върху нисък подиум се издигаше овалната маса за бакара, оградена с елегантен парапет с цвят на слонова кост. На входа се беше изправил едър мъжага с униформа. Той винаги беше там, тъй като бакарата се играе предимно с пари в брой. От двете страни на покритата със зелено сукно маса седяха наблюдателите върху своите високи близо два метра специални столчета. Те имаха задачата да следят действията на крупиетата и правилното изплащане на заложените суми. Задължителното за тази част от казиното вечерно облекло не можеше да прикрие орловите им погледи. От тях не убягваше нито едно движение на тримата крупиета и онзи, който разбъркваше картите. Джордън бавно тръгна натам. Допреди миг безкрайно далечни, фигурите на облечените в черно служители постепенно придобиха плът и кръв.

Приличащи на проповедници в своите безлични униформи, те пееха омайни псалми на спечелилите и тъжни реквиеми на изгубилите. Със своя сякаш вроден европейски чар и галантност тези мъже придаваха особена тържественост на играта, която ръководеха. Миг преди Джордън да пристъпи отвъд парапета от двете му страни изведнъж застанаха Къли и Мерлин.

— Мисля, че няма смисъл да влизаш — меко каза Къли. — Затварят само след петнадесет минути.

Играта на бакара приключваше в три часа сутринта. В следващата секунда един от светците с черни вратовръзки зърна високата фигура на Джордън и мелодично пропя:

— След малко затваряме последната подкова, мистър Джордън. Защо не опитате късмета си?

Джордън се засмя. От мястото си виждаше как огромната и безформена преди миг купчина карти бързо се укротява в ръцете на опитното крупие.

— Идвате ли, момчета? — обърна се към приятелите си той. — Ще ви дам пари и ще атакуваме заедно. Таванът, разбира се!

Това означаваше, че иска да залага по шест хиляди долара на всяка ръка, тъй като горната граница тук беше две хиляди.

— Да не си полудял? — изхриптя Къли. — Без мен! Троши си главата сам!

— Само ще си седиш — примоли му се Джордън. — Ще ти дам десет процента от печалбата на твоето място!

— Не! — отсече Къли и тръгна към мраморния парапет.

— А ти ще залагаш ли за мен? — извърна се Джордън към Мерлин.

— Защо не? — усмихна му се Хлапето.

— Имаш десет процента — обеща му Джордън.

— Добре.

Двамата преминаха през портичката и заеха места около масата. Току-що заредената подкова се оказа в ръцете на Даян и Джордън се настани до нея, за да може да я получи по-скоро.

Даян се наведе към него и прошепна:

— Не играй повече, Джорди, моля те!

Джордън не отвърна нищо и тя се зае да вади картите от дървената кутия. Скоро момичето изгуби служебните си двадесет долара, а заедно с тях и банката. Подковата се оказа в ръцете на Джордън.

Зает с опразване на джобовете си, той дори не я погледна. Масата пред него се покри с шарени чипове и банкноти. Отдели една пачка и я постави пред Мерлин, който седна на стол номер шест. После пусна двадесет черни чипа от улея, в който се поставяха залозите за банката, погледна Мерлин и му нареди с нетърпящ възражение тон:

— Ти също!

Мерлин отброи двадесет банкноти по сто долара.

Крупието вдигна ръка, за да обяви прекратяването на залозите. Очите му бързо пробягаха по масата. Всичко беше наред. Спусна ръка с длан надолу и мелодично пропя:

— Една карта за играча, моля!

Джордън сръчно изпълни нареждането — подаде една карта на крупието, а следващата постави пред себе си. Повтори операцията и зачака. Крупието огледа масата и подхвърли двете си карти към играча, който беше заложил най-голяма сума срещу банката. Онзи предпазливо ги повдигна, после победоносно се усмихна и ги обърна върху масата. Сборът му беше девет — карта в бакарата, с която не може да се загуби и по тази причина наречена „непобедима деветка“. Джордън обърна своите карти, без да ги гледа. И двете се оказаха светли. Нула. Ръцете му побутнаха подковата към Мерлин, но той поклати глава и я прехвърли на следващия играч. Джордън понечи да го спре, но нещо в лицето на младежа го накара да промени намеренията си. Не си казаха нито дума.

Златистокафявата кутия бавно обикаляше масата. Печалбите се редуваха равномерно — ту за банката, ту за играча. Продължителни серии нямаше. Джордън продължаваше да залага само на банката и вече беше успял да загуби десетина хиляди долара. Мерлин упорито отказваше да залага. Накрая подковата отново се върна у Джордън.

Заложил предварително своите две хилядарки, той се пресегна към купчината на Мерлин, отдели пачка банкноти и я хвърли в улея. За миг си даде сметка, че Даян вече не е до него, после я забрави. Усети как тялото му се стяга и се налива със страхотна сила. Беше сигурен, че картите ще се подчиняват на волята му и ще излизат така, както той иска.

Спечели двадесет и четири пъти подред, все така хладнокръвен и безстрастен. На осмата ръка край парапета вече не можеше да се мине от зяпачи. Всички участници в играта залагаха на банката, решили да се възползуват максимално от късмета му. След десетата ръка касиерът бръкна под масата и извади табличка с чипове, които рядко се появяваха — млечнобели на цвят, с красиви златни ръбове отстрани. Всеки от тях струваше петстотин долара.

Притиснат до парапета, Къли гледаше и мълчеше. До него неусетно се изправи Даян. Джордън ги забеляза и им махна с ръка. За пръв път беше истински развълнуван. След тринадесетата поредна печалба един дребен южноамериканец от отсрещната страна на масата не се сдържа и възхитено възкликна:

— Маестро!

Джордън продължи с максималните залози и край масата се възцари напрегнато мълчание.

Ръцете му грациозно обработваха картите в подковата. Нито една не се изплъзна от пръстите му докато напускаше дървеното си скривалище. Нито една не се обърна с лицето нагоре. Своите полагаше пред себе си, без да ги гледа, абсолютно сигурен, че гласът на крупието ще обяви неговите печеливши комбинации. Когато мъжът в черен смокинг поискваше „карта за играча“, Джордън му я хлъзгаше с безстрастна лекота, без да се опитва да й „повлияе“, така често правят запалените играчи на бакара. По същия начин — гладко и бързо, вадеше картите за банката, т.‍е.‍ за себе си. На двадесет и петата ръка най-сетне изтегли две цветни карти и подковата премина в ръцете на „играча“. В случая това беше крупието, тъй като никой не залагаше за играча.

След известно време подковата стигна до Мерлин, но той отново отказа да я приеме. Пред него имаше доста внушителна купчина от позлатени петстотиндоларови чипове. Дойде време да се плати комисионната на казиното — пет процента от печалбата, защото бяха залагали на банката. Един от крупиетата се зае да брои специалните комисионни жетони, поставяни до всеки, който е залагал на банката. Излязоха повече от пет хиляди долара. А това означаваше, че невероятната серия на Джордън му беше донесла печалба от над сто хиляди долара. Следвайки късмета му, останалите играчи също бяха спечелили значителни суми.

Свити върху високите си столчета и двамата наблюдатели говореха по телефона. Вероятно съобщаваха новините на управителя на казиното. Планираната ежедневна печалба на цялото заведение може да пострада сериозно само ако масата за бакара започне да губи. В дългосрочен план това, разбира се, няма особено значение, но собствениците винаги искаха да са сигурни, че нещастието се дължи единствено на капризите на съдбата. Гроунвелт взе асансьора и слезе в казиното. Влезе безшумно в залата за бакара, направи знак на онзи, който отговаряше за нея и се оттегли в ъгъла. Джордън все пак успя да го зърне с крайчеца на окото си. Мерлин и Къли му бяха обяснили кой е този висок възрастен мъж.

Подковата продължи обиколката си. Печалбите продължаваха да клонят към банката. Джордън спечели още доста пари преди дървената кутия да спре отново пред ръцете му.

И този път стори това, за което мечтае всеки непоправим комарджия — извади всички карти с безпогрешните си и приличащи на бели лебеди ръце, без нито веднъж да загуби! Купчините златисти чипове почти скриваха лицето му.

Той отдели четири от тях и ги подхвърли към главното крупие:

— Това е за вас, господа!

— Не си правете труда да ставате, мистър Джордън — галантно продума шефът на залата, приближил се към мястото му. — Ние ще имаме грижата да преброим тези чипове, след което ще ви изготвим съответния чек.

Джордън с мъка натика огромната пачка от стотачки във вътрешния си джоб и се зае да брои черните чипове. Когато свърши, вдигна глава и хвърли поглед към планината млечнобели плочки пред себе си.

— Хубаво, пребройте ми ги — кимна той. После се изправи на крака и нехайно подхвърли: — Ще напълните ли още една подкова?

Шефът се поколеба и се обърна да погледне управителя на казиното, застанал редом с Гроунвелт. Онзи отрицателно поклати глава.

Мнението му за Джордън беше отдавна съставено — непоправим комарджия, който няма да мръдне от Вегас докато не профука и последния си цент. Но тази вечер му вървеше и няма смисъл да се натискат. Утре картите ще се подреждат по друг начин. На никого не може да му върви до безкрайност, тъй че и този тук ще замине по реда си. Директорът се беше нагледал на подобни случаи. Всички комарджийски нощи в бъдещето са на страната на казиното, негов е и процентът върху печалбата, а пред процента никой не може да устои…

— Закрийте масата — нареди той.

Джордън се извърна към Мерлин и тихо прошепна:

— Наблюдавай броенето, защото десет процента са за теб! — когато вдигна глава видя, че Мерлин го гледа с някаква непонятна тъга.

— Не ги искам — кратко отвърна младежът.

Крупиетата брояха чиповете и ги подреждаха на купчинки пред контрольорите. Най-сетне свършиха и се отдръпнаха на крачка от масата. Шефът на залата пристъпи към Джордън.

— Тук разполагате точно с двеста и деветдесет хиляди долара, сър — с достойнство каза той. — За цялата сума ли да ви издадем чек?

Джордън кимна. Джобовете му бяха претъпкани с книжни пари и още чипове, но тях реши да не обменя.

Чули краткото нареждане на директора, хората започнаха да се разотиват. Шефът на залата шепнеше нещо в ухото на Гроунвелт. Къли напусна наблюдателния си пост до парапета и се приближи до приятелите си. Събрани на едно място в крещящите си „късметлийски сака“, тримата приличаха на улични хулигани.

Едва сега Джордън усети смазващата тежест на умората. Очевидно няма да има сили нито за зарове, нито за рулетка. А с горното си ограничение от петстотин долара на залог, блекджекът беше твърде бавна игра за него.

— Никакъв комар повече! — дрезгаво му нареди Къли. — Бог ми е свидетел, че за пръв път в живота си виждам подобно нещо! Оттук насетне можеш само да губиш! Такъв късмет каца на рамото веднъж на сто години!

Джордън уморено кимна.

Въоръженият пазач вдигна таблите с вече преброените чипове, постави върху тях платежното нареждане, разписано току-що от шефа на залата, и ги понесе към касата. Отнякъде изскочи Даян и лепна една целувка върху бузата на Джордън. Всички бяха на седмото небе. Джордън бе станал герой. И то без да се налага да причинява болка на някого. Колко било лесно, дявол да го вземе! Залагаш едри мангизи, чакаш благоприятно подреждане на картите и толкоз!

Наложи се да почакат няколко минути за приготвянето на чека.

— Е, вече си богаташ! — подметка му Мерлин. — Можеш да правиш каквото ти хрумне!

— Но първо трябва да се разкара от Вегас! — предупредително се обади Къли.

Даян стискаше ръката му, но Джордън не й обръщаше внимание. Гледаше към Гроунвелт, който продължаваше да разговаря с директора на казиното и двамата контрольори, най-сетне решили да слязат от високите си столчета.

— Какво ще кажете за още една подкова, „Ксънейду номер едно“? — изведнъж попита той. Макар и зададен с нормален глас, въпросът му проехтя ясно в полуопразнилото се помещение.

Гроунвелт се отдели от подчинените си и пристъпи напред. Под ярката светлина на масата Джордън видя, че този човек е доста по-стар, отколкото го беше мислил. Макар все още здрав и младолик, собственикът на хотела беше най-малко седемдесетгодишен. Стоманеносивата му коса беше гъста и безупречно сресана, а лицето му беше загоряло. Фигурата му беше стройна и изправена, все още недокосната от годините. С нищо не показа учудването си от факта, че един обикновен клиент се обръща към него с кодовото название.

Старият собственик беше спокоен. Някъде дълбоко в душата му потрепна една отдавна забравена струна, изведнъж му се прииска да отвърне на предизвикателството, поне за миг да стане онзи отчаян комарджия, който беше на младини. Макар и напрегнат, сегашният му живот бе сигурен и стабилен. В него отдавна нямаше място за чистото и неподправено вълнение от високите залози, магията на комара отдавна го беше напуснала.

Изведнъж му се прииска да изпита отново всичко това, пак да бъде млад, безразсъден и луд… Освен това му беше любопитно да види реакциите на Джордън, да открие причините, които го тласкат към безумния риск.

— Чакате чек за двеста и деветдесет хиляди долара, нали така? — тихо поиска да се осведоми той.

Джордън кимна.

— Предлагам ви следното — пълним една подкова и теглим карти само веднъж, на цялата тази сума!

Гласът му продължаваше да бъде тих и спокоен.

— Имам едно-единствено условие — продължи той. — Вие ще залагате за играча, а не за банката, както досега!

Всички край масата замръзнаха от изумление. Крупиетата зяпнаха и не можеха да отделят очи от лицето на шефа си. Защото той не само рискуваше огромна сума в разрез с всякакви правила. Ако случката се разчуе, Щатската комисия за контрол върху хазартните игри положително ще му отнеме и позволителното.

— Разбъркайте картите, какво чакате — усмихна им се приятелски Гроунвелт.

В същия миг дойде шефът на залата и подаде на Джордън една жълта хартийка с назъбени като на пощенска марка краища. Джордън й хвърли кратък поглед, след това я пусна в улея за залозите.

— Върви! — рече той и пусна приятелската си усмивка по посока на служебните лица.

С периферното си зрение отбеляза, че Мерлин се отдръпва от него и се насочва към парапета. Отново почувствува изпитателния му поглед върху гърба си. Даян се извърна и колебливо се насочи към изхода. На Джордън му беше приятно от очевидното им стъписване. Само от едно не беше доволен — ще трябва да залага срещу късмета си. Някак не му се искаше да тегли със собствените си ръце картите, срещу които бе принуден да залага.

Извърна се към Къли, който единствен беше останал до него и тихо попита:

— Ще изтеглиш ли картите вместо мен?

Онзи обаче потръпна от ужас и инстинктивно отстъпи. Очите му спряха за миг върху крупието, който размесваше картите със скрити под масата ръце, отново потръпна и с усилие на волята промълви:

— Джорди, това е шибан залог!

Каза го тихо, тъй като никак не му се искаше да го чуват хората около масата. Видя, че погледът на Гроунвелт е впит в лицето му, но въпреки това тръсна глава, обърна се към приятеля си и продължи:

— Известно ти е, че два процента и половина от всички залози отиват за банката. Това прави пет процента от печалбата ти, когато залагаш на нея… Но сега банката се държи от казиното и при залог от близо триста хиляди долара комисионната губи смисъла си… По-добре играй свободно, залагай на ръката, която сам избереш и не насилвай късмета си!

Всичко това Къли каза с равен и спокоен глас — така, както се обяснява на любопитно дете.

— Зная всичко това — усмихна се Джордън. Понечи да добави, че именно на него разчита, но вътре в себе си осъзна, че нещата не са точно такива, и премълча. Чувствуваше се лек и свободен като птица.

— Ще теглиш ли картите вместо мен, Къли? — отново попита той. — Някак не ми се иска да вървя срещу досегашния си късмет!

Крупието раздели на няколко купчини огромната колода карти и започна да ги разбърква. След известно време ги събра на едно място, подреди ги и подаде на Джордън продълговата линия от жълта пластмаса, с която се сечеше. Джордън се наведе и отсече. Присъствуващите се скупчиха около масата. Забелязали, че на масата е приготвена нова подкова, доскорошните играчи започнаха да се завръщат. Спря ги пазачът. Хората започнаха да протестират, но млъкнаха, когато разбраха, че става нещо необичайно, крупието бавно обърна първата карта, която бе изтеглена от подковата. Беше седмица. Това означаваше, че първите седем карти не играят. Човекът ги измъкна с ловки движения, пъхна ги на произволни места в огромния куп и подаде дървената кутия на Джордън. Той се настани на мястото си, готов да започне.

— Само една ръка — припомни му Гроунвелт.

Крупието вдигна десница и отчетливо проговори:

— Мистър Джордън, вашият залог трябва да бъде на картите, които ще бъдат изтеглени за играча. Това означава, че първата карта, която ще изтегля, ще бъде ваша. А картата, която вие ще изтеглите след мен, ще бъде за банката и залогът ви ще бъде срещу нея. Наясно сте с това, нали? Не искам да има недоразумения…

— Разбирам — кимна Джордън и отново се усмихна.

Крупието се поколеба за миг, после добави:

— Ако желаете, бих могъл да изтегля и вашите карти…

— Не, благодаря — поклати глава Джордън. — Реших да играя сам.

Този път вълнението му беше съвсем истинско. Не само поради огромната сума на залога, а и поради факта, че от цялото му същество се излъчва сила и всички в това казино се прекланят пред нея.

Ръката на крупието отново се вдигна и замръзна високо над главата му.

— Една карта за мен, след това една за вас. После повтаряме процедурата в същия ред!

Направи драматична пауза, пое дъх и тържествено пропя:

— Карта за играча, моля!

Джордън боравеше с подковата леко и без видимо усилие. Възвърнали предишната си грациозност, пръстите му не трепнаха нито за миг, а картите се хлъзгаха по зеленото сукно точно толкова, колкото им беше необходимо, за да спрат на сантиметър от чакащите длани на крупието. Човекът с черен официален костюм ги пое и сръчно ги обърна с лицето нагоре.

Всички присъствуващи замръзнаха от изумление, а крупието така и си остана с протегнати ръце.

— Непобедима деветка! — хлъцна Къли и гласът му се разнесе необичайно силно в мъртвешката тишина, обхванала залата.

Джордън не можеше да изгуби този залог! За пръв път през тази нощ той погледна картите пред себе си, преди да ги обърне на масата.

Сборът на банката също беше девет. Това означаваше, че никой не печели залога — нещо, което на бакара се случваше най-много веднъж на три месеца…

— Реми! — засмя се Джордън. — Тази вечер късметът ми здравата работи!

С нищо не показа, че изпитва разочарование от пропуснатата печалба.

— Още една? — обърна се той към Гроунвелт.

Продължаваше да се усмихва и изпитваше очевидна наслада от ситуацията.

— Не — поклати глава собственикът, извърна се към хората си и кратко им нареди: — Затваряйте!

След това се обърна и излезе. Необикновеният залог му донесе огромна наслада, но от опит знаеше, че не бива да се увлича. И без това си беше позволил твърде много, и без това беше сторил нещо, за което ще трябва да дава подробни обяснения пред Комисията за контрол върху хазарта. А след това ще трябва да си поговори сериозно с Къли. Имаше чувството, че е сбъркал с този младеж…

Застанали плътно около Джордън като телохранители, Къли, Мерлин и Даян го поведоха към изхода. Къли се пресегна към масата, прибра жълтия чек с назъбените краища и го натика дълбоко във вътрешния джоб на приятеля си. После дръпна ципа. Джордън щастливо се смееше. Наближаваше четири часа сутринта и животът в огромното казино бавно замираше.

— Отиваме да пием кафе! — заповяда той и поведе групата към бара, който примамливо проблясваше с разноцветните си светлини.

Едва седнали в едно от сепаретата, тапицирано със светла кожа, и Къли възбудено подскочи:

— Този тип лапна цели четиристотин хиляди долара! — викна той. — Жив-мъртъв, трябва да го разкараме от този град!

— Наистина е така, Джорди — подкрепи го Мерлин. — Сега си богат и можеш да правиш каквото си искаш. Но още днес трябва да напуснеш Вегас!

Погледът на Мерлин беше все така изучаващ и Джордън изпита леко раздразнение. Даян леко го докосна по ръкава.

— Не играй повече, моля те! — прошепна тя. Очите й бяха влажни.

Джордън имаше чувството, че току-що са отменили присъдата му за доживотна каторга. Приятелите му искрено се радваха за него и той реши да им засвидетелствува своята благодарност.

— Ето какво ще направя за вас, момчета — рече той и се усмихна. — И за теб, Даян… На всеки от вас ще подаря по двайсет хиляди долара!

За миг на масата се възцари мълчание, после Мерлин въздъхна и каза:

— Лично аз ще приема тези пари пред стълбичката на самолета!

— Правилно! — подкрепи го Даян. — Ти трябва да се махнеш от Вегас! Нали така, Къли?

Къли не беше на съвсем същото мнение. Не виждаше с какво ще се променят нещата, ако всеки получи своите двадесет хиляди сега, а после да натоварят Джордън на първия самолет, който напуска града. Тази нощ с комара е свършено и никой не може да разтовари приятеля им… Поне през следващите часове. Премълча всичко това, тъй като го обзе някакво непонятно чувство за вина. Но вътрешно яростно се проклинаше, със свито сърце си даде обет, че това е последната сантиментална проява в живота му. Ще демонстрира приятелските си чувства, които означаваха толкова много за разни баламурници като Даян и Мерлин! Но нима не им е ясно на тези двамата, че Джордън е напълно превъртял? Нима не съзнават, че всеки миг може да им се изплъзне и да профука цялото си богатство за нула време?

— Вижте какво ще ви кажа — дрезгаво започна той. — Тоя щастливец тук не трябва дори да помирисва игрална маса повече! Няма да мърдаме нито крачка от него, докато не го натоварим на шибания самолет за Лос Анжелис!

— Не искам да ходя там! — поклати глава Джордън. — Трябва ми нещо по-отдалечено, ако ще да е на другия край на земята… Никога не съм ходил в чужбина.

— Карта! — викна Даян. — Трябва ни карта на света! Портиерът ще ни намери, тия типове всичко могат…

Ръката й се пресегна към монтирания в тапицерията телефон. Преди известно време един от портиерите на хотела й беше уредил спешен аборт за по-малко от десет минути. Масата се огъваше от тежестта на подносите. Донесоха им всевъзможни деликатеси, бекон с пържени яйца, малки и още топли кифлички. Къли поръчваше като шейх. Започнаха да се хранят.

— Ще пратиш ли някой чек на децата си? — внезапно попита Мерлин. Макар и приведен над чинията си, той добре усети изпитателния поглед на Джордън. Това хлапе продължава да го изучава!

Джордън преглътна раздразнението си и сви рамене. Мерлин явно не можеше да разбере що за човек е бившата му жена.

— От къде на къде? — обади се вместо него Къли. — Вече се е погрижил за тях! Сега остава да кажеш, че трябва да тапицира и жена си!

Тази мисъл му се стори толкова абсурдна, че той избухна в смях. А Джордън отново се раздразни. Жена му беше достоен човек, но тези тук никога няма да го разберат.

Даян запали цигара, отпи глътка кафе и леко погали ръкава на Джордън. Сякаш той беше жена и Даян му предлагаше таен съюз.

Пристигна портиерът с огромен атлас на света под мишница. Джордън му подаде стодоларова банкнота и той се отдалечи от масата почти тичешком, добре видял зачервеното от ярост лице на Къли.

Даян бавно запрелиства страниците, а Мерлин Хлапето не сваляше изпитателния си поглед от лицето на Джордън.

— Как се чувствуваш? — попита го той.

— Отлично! — усмихна се Джордън, развеселен искрено от вниманието на приятелите си.

— Само гледай да не тръгнеш към някоя маса за барбут! — закани му се Къли. — Ще ти скочим отгоре като мечка!

Даян разстла картата направо върху чиниите. Всички, с изключение на Джордън се надвесиха над нея. Мерлин откри някакъв град в Африка, който според него бил страшно подходящ, но Джордън поклати глава и каза, че не иска да ходи там.

Изненадата поднесе Къли.

— Мерседас, това е най-подходящото място! — отсече авторитетно той. — Едно малко градче в Португалия, познавам го много добре!

Другите се изненадаха не толкова от португалското градче, колкото от факта, че Къли е напускал Вегас и е ходил чак в Европа.

— Това е мястото! — убедено повтори той. — Красиво и топло място с чудесен плаж. Казиното работи само по шест часа на нощ и максималният залог е петдесетачка. Можеш да залагаш като шейх и изобщо да не усетиш загубите си! Какво ще кажеш, Джорди?

— Нямам нищо против — сви рамене Джордън.

Даян се зае да очертае маршрута за предстоящото пътешествие.

— От Лос Анджелис вземаш самолета за Лондон… Този, дето минава през Северния полюс. После летиш за Лисабон, а от там до Мерседас ще стигнеш с кола…

— Не — махна с ръка Къли. — Има директен полет до един голям град в близост до Мерседас, забравих му името… Джорди не трябва да минава през Лондон, защото тамошните казина са чисто самоубийство за играчи като него!

— Имам нужда от малко сън — промълви Джордън.

Къли му хвърли един кос поглед.

— Господи, ама ти наистина изглеждаш зле! — възкликна той. — Качвай се горе и скачай в леглото! Ние ще организираме всичко необходимо и ще те събудим навреме за самолета. Но да не вземеш да се върнеш тайно! Ние с Хлапето сме тук и ще чакаме!

— Трябва да ми оставиш малко пари за билетите, Джорди — обади се Даян.

Джордън измъкна от джоба си огромна буца от стодоларови банкноти и я остави на масата.

— Не може да струва повече от три хиляди за първа класа, нали! — осведоми се Даян.

— Най-много две — поклати глава Къли. — Направи му резервация и в съответните хотели.

Той чевръсто отдели необходимата сума, а останалите банкноти натъпка обратно в джоба на Джордън.

— Да ви дам вашите пари сега, а? — предложи Джордън и се изправи.

— Не — побърза да се обади Мерлин. — Ако го сториш, преди да си взел самолета, няма да ти върви — хвърли му съчувствен поглед и добави: — Опитай се да поспиш, а багажа ти ще съберем, когато дойдем да те събудим.

— Добре — кимна Джордън и тръгна към коридора за хотела. Знаеше, че Къли и Мерлин са на няколко крачки зад него, твърдо решени да му попречат да се отбие отново в казиното. Бегло си спомни, че Даян го целуна за лека нощ, а дори вечно невъзмутимият Къли го потупа съчувствено по рамото. Господи, кой би си помислил, че човек като него е ходил чак в Португалия?

Влезе в стаята си, пусна двете резета и сложи веригата. Сега вече е в пълна безопасност. Седна на ръба на леглото и гневът внезапно го връхлетя. Главата нетърпимо го заболя, а тялото му започна да се тресе.

Как си позволяват да демонстрират някакви чувства към него? Как смеят да му съчувствуват? Нямат никаква причина да го правят, наистина никаква! Той не се оплаква, не им търси състраданието. Напротив, отвращава се от него!

Отпусна се назад върху завивките, прекалено уморен, за да се съблича. Претъпкано с чипове и банкноти, сакото го убиваше. Изхлузи го от себе си със змийски движения и го остави да се свлече на килима. Убеден, че този път ще потъне веднага в дълбок мъртвешки сън, той затвори очи. Но само за броени секунди отново го обзе онзи необясним ужас и той скочи на крака. Ръцете и краката му неудържимо трепереха.

Тъмната стая бавно започна да се изпълва със сивкавите призраци на утрото. Кой знае защо Джордън реши, че трябва да позвъни на жена си и да й се похвали с голямата печалба. Същевременно беше сигурен, че няма да го направи. Не можеше да се похвали и на децата си, на старите приятели — също. Изведнъж разбра, че в тази необикновена нощ, която безшумно оттегляше последните си сивкави дрипи, в целия огромен свят няма нито един човек, на когото би могъл да се похвали с невероятния си късмет. Нито един човек на тази земя не можеше да сподели радостта му от спечелването на едно цяло състояние.

Реши да си събере багажа и се надигна. Беше един богат човек, който заминава за Мерседас. При тази мисъл изведнъж му етана мъчно и по лицето му потекоха горчиви сълзи. После дойде яростта. Връхлетя го с такава сила, че цялото му тяло се разтресе. Очите му се спряха върху пистолета на дъното на куфара и съзнанието му помътня. В главата му с оглушителен грохот се върнаха фрагментите на хазарта, който беше играл цели шестнадесет часа без прекъсване — червени зарове се търкаляха и падаха на печеливши комбинации; купчинки чипове бяха побутвани към него върху масичките за блекджек; дългата маса за бакара беше обсипана с бледите лица на обърнатите и вече ненужни карти; крупие с черна вратовръзка и ослепително бяла риза вдигаше ръката си и отчетливо казваше: „Карта за играча, моля!“…

С плавно и бързо движение Джордън се наведе и стисна пистолета в ръката си. Съзнанието му изведнъж се очисти от виденията и стана кристално ясно. После, елегантно и сигурно, с движенията, с които беше изтеглял картите при своите невероятни двадесет и четири последователни удара на бакара, той сложи дулото зад врата си и натисна спусъка. Последната му мисъл бе, че никога няма да види Мерседас.

3.

Мерлин Хлапето бутна остъклените врати и влезе в казиното. Обичаше да наблюдава изгряващото слънце докато то все още беше студен жълтеникав диск, да усети хладния въздух на пустинята, сред която сияеше заобиколеният от голи хълмове Вегас. Това беше единственият час на денонощието, в който той си позволяваше да напусне защитеното от климатичната инсталация казино. Компанията им все се канеше да направи един пикник из тези голи баири, Даян дори изнамери отнякъде кошница за храната. Но Къли и Джордън категорично отказаха да си подадат носа навън.

Мерлин запали цигара и с наслада дръпна пушека. Рядко прибягваше до цигарите, но сега му беше приятно. Слънцето вече беше започнало да променя цвета си и в момента приличаше на странна розово-червена дупка сред пъстрото покривало на огромната галактика от неон. От прага на казиното видя синьо-червеното сако на Къли, който забързано прекосяваше залата за барбут и нервно се озърташе. Мерлин се насочи към него. Срещнаха се пред масата за бакара. Къли тежко въздъхна и се облегна на един от кожените столове. Чертите на мургавото му лице бяха разкривени от омраза и страх.

— Онзи мръсник Джордън ни сви страхотен номер! — прошепна на пресекулки той. — Сбогом, милички двадесет бона! — срещнал озадачения поглед на Мерлин, той внезапно се изсмя: — Тая нощ си е пръснал мозъка, момчето ми! Отмъкна четиристотин бона на казиното и се застреля!

Мерлин не показа признаци на изненада. Бавно се облегна на мраморния парапет и загаси цигарата си.

— Не беше щастлив човек, нали? — прошепна той.

— Ще изчакаме Даян да се върне от летището, ще върнем билетите и ще си разделим парите — продължи Къли, без да му обръща внимание.

Мерлин го погледна. В очите му нямаше нито гняв, нито изненада. Нима този тип действително е толкова безчувствен? Не му се искаше да го повярва. Върху лицето на Къли продължаваше да играе странна, леко болезнена усмивка. Въпреки усилията си да се държи твърдо, той очевидно беше шокиран и доста уплашен. Мерлин седна на празната игрална маса. Беше леко замаян от умората и безкрайните безсънни нощи. В душата му бавно се надигаше гняв. Колко внимателно беше изучавал Джордън! Следеше всяка негова стъпка, примамваше го по всевъзможни начини да разкрие душата си, да разкаже историята на своя живот. И през цялото време чувствуваше, че този човек не иска да напусне Вегас, че нещо около него не е наред. Нито веднъж не се изпусна да им каже, че разполага с пистолет, безпогрешно реагираше на опитите им да научат нещо повече за него. Едва сега Хлапето разбра, че Джордън го беше изиграл, а заедно с него и всички останали. През цялото време ги беше заблуждавал, и то успешно. А Мерлин си беше мислил, че знае всичко за него! Сега разбираше, че е разполагал с всички детайли, но не е успял да сглоби цялостната картина просто поради липса на въображение. Защото в този миг, в който Джордън беше вече един безжизнен труп, Мерлин проумя, че друг край за този човек не би бил възможен. От първия ден на тяхното приятелство Джордън е бил обречен да умре в Лас Вегас и никъде другаде!

Новината за самоубийството на Джордън не изненада Гроунвелт. Скрит в мансардното си студио там горе, под звездите, той нямаше време да размишлява за злото, което се таи в сърцето на човека. Нощ след нощ, години наред, съзнанието му беше заето само с едно — какви мерки да вземе срещу това зло. Долу в приземието, в обградената с дебели решетки каса на казиното се криеха милиони долари в налични пари. Милиони, които целият свят искаше да отмъкне. А той лежеше буден в леглото си и мислеше как да предотврати това. Отдавна познаваше всички разновидности на злото в човешката душа, то дори му беше станало отегчително. Понякога това го караше да се замисля над други необясними за него загадки на човешкото поведение, най-заплашителна, сред които безспорно беше добрината. Именно добрината носеше най-сериозната заплаха за неговия свят, за него самия дори.

Когато хората от охраната му съобщиха за изстрела в хотелската стая, той се обади на шерифа и го помоли да изпрати хора за разбиване на вратата. При едно-единствено условие — да присъстват и негови хора, тъй като намерените вещи и пари трябва да бъдат описани съвсем точно. В стаята откриха двата чека на стойност триста и четиридесет хиляди долара, издадени от казиното. А в смешното сако на самоубиеца имаше още близо сто хиляди в чипове и банкноти.

Погледът на Гроунвелт се зарея навън. Червеното слънце на пустинята бавно се издигаше над голите пясъчни хълмове. Собственикът въздъхна и поклати глава. Вече нямаше начин да си върне загубата и трябваше да се примири. Джордън наистина беше спечелил. По единствения възможен за непоправимите комарджии начин. Единственият.

Но сега му предстоеше доста работа. Трябваше да направи така, че новината за самоубийството да не стигне до вестникарските репортери. Ако се разчуе, че един човек е спечелил четиристотин хиляди долара, а след това си е пръснал главата, репутацията на хотела ще пострада. Гроунвелт знаеше, че ще плъзнат всевъзможни слухове. Например, че казиното не е могло да понесе тежката загуба и по тази причина щастливецът с големия куп мангизи е предал богу дух. Трябваше да се вземат съответните мерки. Той вдигна слушалката и проведе съответните разговори — един с местната си юридическа кантора и няколко на Изток. Новоизлюпената вдовица щеше да научи тъжната вест от един човек с безупречна репутация, бивш сенатор. Той щеше да й обясни, че заедно с тялото ще прибере от Вегас и едно доста внушително състояние. Всички ще бъдат максимално дискретни, нещата ще бъдат уредени коректно и в рамките на закона. Накрая целият случай постепенно ще се превърне в легенда. Седналите на чаша питие под крещящите неонови реклами на Вегас, комарджии без късмет ще преразказват хиляди пъти тази легенда. Лично за Гроунвелт случаят не представляваше интерес, тъй като много отдавна се беше отказал от опитите си да проникне в душевното състояние на комарджиите.

Погребението бе извършено в едно малко протестантско гробище, заобиколено от златните пясъци на пустинята. Опелото беше скромно, но хубаво. Вдовицата на Джордън пристигна с първия самолет и пое нещата в свои ръце. Гроунвелт и директорът на казиното й представиха точна сметка за печалбата на Джордън и й изплатиха всичко, до последния цент. Двата чека бяха джиросани на нейно име, трети й беше издаден срещу наличните пари, открити край трупа. Пресата подмина инцидента с пълно мълчание. Не без съдействието на градските власти, разбира се, които също бяха на мнение, че имиджът на Вегас доста ще пострада. Никой нямаше интерес да се разчува за самоубийството на човек, спечелил четиристотин хиляди долара за една нощ. Вдовицата на Джордън подписа разписка за получаване на чековете. Гроунвелт още веднъж я помоли да бъде дискретна, но вътре в себе си беше спокоен, защото тази жена с отличен външен вид вече беше предпочела съпругът й да бъде погребан във Вегас, а за церемонията пристигна сама, без децата си. Това недвусмислено говореше, че и тя предпочита работата да бъде потулена.

Заобиколен от бившия сенатор и адвокатите си, Гроунвелт излезе да изпрати вдовицата до вратата на хотела. Отвън я чакаше разкошна черна лимузина, поръчана за сметка на „Ксънейду“, както и всички останали разноски.

Пред групата се изправи висок тъмнокос младеж, който учтиво се представи на жената:

— Казвам се Мерлин и бях приятел на съпруга ви. Позволете ми да ви поднеса своите съболезнования.

Вдовицата забеляза внимателния му поглед и веднага разбра, че този младеж няма други мотиви за намесата си и скръбта му е истинска. Но въпреки това изглеждаше някак прекалено любопитен. За миг го беше зърнала по време на църковната служба, но тогава до него имаше едно ридаещо момиче. Защо не поднесе съболезнованията си още там, запита се тя. И сама си отговори — вероятно защото плачещото момиче е била приятелката на Джордън.

— Радвам се, че е имал приятел тук — спокойно отвърна тя. Втренченият поглед на младежа започваше да я развеселява. Отдавна знаеше, че има качеството да привлича мъжете по един наистина магнетичен начин. Не толкова с красотата си, колкото с интелигентността, която просто струеше от нея. Една рядка комбинация според мнението на повечето мъже, които познаваше. А те съвсем не бяха малко. Беше изневерявала на мъжа си години наред с най-различни хора, включително и с негови приятели. Но сега вече беше срещнала човека, с когото бе решила да прекара остатъка от живота си. Запита се дали този Мерлин знае какви са били отношенията й с Джордън. После й се прииска да научи всичко, което се е случило в последната нощ от живота на съпруга й. Но едновременно с това остана хладна и спокойна, без да показва признаци на някакво чувство за вина. Знаеше по-добре от всички, че Джордън сам е направил избора си, смъртта е дошла по собствената му воля. Лоша постъпка на един добър човек и нищо повече.

Същевременно се почувствува поласкана от напрегнатия и изпълнен с нескрито възхищение поглед на младежа. Не можеше да знае, че в същия този миг всичко, което очите на Мерлин виждаха — бялата кожа, червената деликатно чувствена уста и безупречната фигура — олицетворяваше за него Ангела на смъртта.

4.

Представих се на вдовицата, а тя ме погледна хладно и учтиво. В очите й нямаше мъка, нямаше вина. Веднага ми стана ясно, че този жена контролира напълно чувствата и поведението си. Контролира ги не от някаква проклетия или тъпо самочувствие, а благодарение на изключителната си интелигентност. Стана ми ясно защо не чух нито една лоша дума за нея от устата на Джордън. Беше наистина много чаровна. Беше жена, в която мъжете лесно се влюбват. Аз обаче не изпитах желание да я опозная, тъй като бях прекалено привързан към Джордън. Сега вече си признах това, въпреки че постоянно чувствувах хладината му, знаех, че трудно ни приема — нас, неговите трима нови и последни приятели. Усещах как крие това под маската на любезността и престорената приятелска откровеност.

Още при първата ми среща с Джордън разбрах, че нещо около него не е наред. Това стана на втория ми ден във Вегас. Бях спечелил някой долар на тридесет и едно и се прехвърлих на масата за бакара да си опитам късмета. Тази игра си е чист шанс. Минималният залог беше двадесет долара. Тук човек се оставя изцяло в ръцете на съдбата, а аз не обичам това. Винаги съм бил уверен, че мога да контролирам съдбата си, стига достатъчно сериозно да се заема с това.

Седнах зад дългата овална маса и първият човек, на когото обърнах внимание, беше Джордън. Изключително хубав мъж около четиридесетте. Макар и гъста, косата му беше почти напълно побеляла, но това нямаше нищо общо с възрастта. Очевидно си беше такъв по рождение, оформен под влиянието на някакъв самотен, но силен албиносов ген. Освен нас двамата, край масата имаше още само един самотен играч, без да се броят, разбира се, трите „примамки“, които просто запълваха част от свободните столове. Облечена така, че на всички да бъде ясно с какво се занимава, през две места от него седеше Даян. Бегло я погледнах, тъй като интересът ми беше насочен към Джордън.

Ясно си спомням първото впечатление от него. Ето го идеалният комарджия, помислих си тогава аз. Печелеше безстрастно, губеше без дори сянка от разочарование да пробяга по красивото му лице. С подковата работеше точно и елегантно, ръцете му бяха фини и болезнено бели. Докато наблюдавах как подрежда на купчинка стодоларовите банкноти пред себе си, изведнъж ми стана ясно, че този човек никак не се интересува дали печели или губи.

Третият истински играч на масата беше от онези, които тук наричат „чайници“ — сприхав и нервен комарджия, който от инат залага само на ръцете, на които току-що е изгубил. Този беше дребно човече, което положително би било напълно плешиво, ако през средата на темето му не минаваше един смолисточерен кичур коса. Но тялото му беше заредено с огромна енергия, а движенията му бяха резки и груби. Грубо хвърляше парите за залозите си, грубо прибираше печалбата, грубо броеше купчината банкноти пред себе си, рязко ги притискаше с длан, за да покаже, че губи. Когато му идваше ред да работи с подковата, той правеше това тромаво и често обръщаше по някоя карта. В някои случаи хвърляше картите толкова силно, че те прелитаха далеч от протегнатите ръце на крупието и падаха под масата. Но крупието беше спокоен и сдържан човек, който не повиши глас нито за миг. Веднъж предназначената за играча карта отскочи високо във въздуха и всички ясно видяха каква е. Сприхавото човече се опита да добави още един стодоларов чип към своя залог, но крупието го спря.

— Много съжалявам, мистър Ей, но това не е разрешено.

Гадната устица на мистър Ей се изви и стана още по-гадна.

— Как тъй да не е разрешено, по дяволите? Обърнал съм само една карта!

Крупието хвърли поглед към наблюдателя, изправен на високото си столче точно зад Джордън. Онзи леко кимна с глава.

— Добре, мистър Ей — каза крупието. — Залогът ви се приема.

Разбира се, първата карта за играча беше лоша — четворка. Въпреки това мистър Ей отново загуби, когато трябваше да тегли карта и за себе си. Подковата премина в ръцете на Даян.

Мистър Ей упорито заложи отново за играча, срещу Даян. Хвърлих поглед към Джордън. Той седеше с наведена глава и изглежда никак не се интересуваше от мистър Ей. Това правех аз. Мистър Ей сложи пет стодоларови банкноти в улея за играча, а Даян започна да вади картите с механични движения. Мистър Ей получи тези, които се полагаха на играча, нервно ги стисна, после ядосано ги хвърли на масата. И двете бяха цветни. Нула. Общият сбор на Даян беше петица.

— Карта за играча — обяви крупието.

Даян извади нова карта от подковата и я хлъзна към мистър Ей. Още една цветна карта. Отново нула.

— Печели банката — пропя крупието.

Джордън беше заложил за банката, същото възнамерявах да направя и аз, просто от омраза към мистър Ей. Дребното човече заложи хиляда долара за играча, а ние с Джордън поставихме парите си за банката.

Този път мистър Ей събра седмица, но банката отново спечели с „непобедима“ деветка. Човечето хвърли смразяващ поглед към Даян, сякаш искаше да я предупреди, че ако продължава да печели, ще стане лошо. Момичето се държеше безупречно напълно неутрално и съвсем механично показваше, че играта изобщо не я вълнува. Но когато извади нова „непобедима“ деветка и за трети пореден път спечели хилядарката на мистър Ей, онзи тресна с юмрук по масата и злобно просъска:

— Мръсна курва!

По лицето на крупието не трепна дори мускул, тялото му продължаваше да бъде все така изправено. Наблюдателят на високия стол наведе глава и странно заприлича на Йехова, надничащ от небесата. Над масата се възцари напрежение.

Аз наблюдавах Даян. Лицето й леко потрепна и видимо посърна. Джордън си подреждаше парите и сякаш нищо друго не го интересуваше. Мистър Ей стана и отиде при шефа на залата, който седеше зад малката масичка за подписване на маркери. Зашепна нещо на ухото му и след малко онзи кимна с глава. Останалите играчи бяха станали и се разтъпкваха напред-назад в очакване на новата подкова. Мистър Ей излезе от помещението и тръгна по коридора, който водеше към хотела. Шефът на залата отиде при Даян, каза й нещо и тя също стана. Не беше трудно да отгатна развоя на събитията. Даян отиваше в стаята на мистър Ей, за да му донесе късмет.

Крупиетата напълниха новата подкова за около пет минути. През това време успях да отскоча до рулетката и да направя два-три залога. Когато се върнах, играта вече беше започнала. Джордън седеше на същия стол, а от двете му страни се бяха настанили нови „примамки“, този път от мъжки пол.

Даян се появи точно когато подковата завършваше третата си обиколка по масата. Не изглеждаше добре. Устата й потрепваше, а лицето й всеки момент щеше да се сгърчи в нервен тик. Новоположеният грим не й вършеше работа. Седна между мен и крупието, което имаше задължението, да разваля едри банкноти. Човекът също забеляза състоянието й и в един момент загрижено се приведе към нея:

— Добре ли си, Даян?

Тогава за пръв път чух името й.

Тя кимна и пое подковата от ръцете ми. Оказа се обаче, че едва ли ще успее да прикрие треперенето на ръцете си. Сведе глава и само аз успях да видя насълзените й очи. Изразът на лицето й беше „засрамен“ — просто не мога да открия по-точна дума, за да го охарактеризирам такова, каквото го видях в онзи момент. Не знам какво е правил с нея мистър Ей в стаята си, но то очевидно беше съвсем достатъчно, за да й пресече късмета. Крупието касиер вдигна поглед към наблюдателя. Онзи леко слезе от високото си столче, приближи се до Даян и я потупа по рамото. Тя стана и отстъпи мястото си на някакъв мъж, явно и той примамка като нея. Момичето се насочи към парапета и седна до някаква своя колежка.

Печелеше ту играчът, ту банката. Аз се опитвах да сменям залозите си в съответствие с този ритъм, но невинаги успявах. Мистър Ей се върна и седна на мястото си. То беше останало незаето, тъй като пред него стояха парите, цигарите и запалката на дребното човече. А то изглеждаше чисто ново — беше взело душ и влажната му косица беше внимателно сресана. Открих, че дори беше успяло да се избръсне и видът му вече не беше толкова противен. Беше сменило ризата и панталоните си, а в стаята му очевидно беше останала и част от предишната беснотия. Не че беше спокойно, но поне не ангажираше хората с проявите на своята жлъч.

Очите му откриха седналата до парапета Даян и иронично се присвиха. Устните му се разтегнаха в злобна усмивчица. Даян извърна глава.

Оказа се, че онова, което беше сторил с нея, беше променило не само настроението, но и късмета му. Сигурно е било нещо ужасно. Човечето продължи да залага за играча и постоянно печелеше. А добрите момчета като Джордън и мен губеха на поразия. Вероятно този факт, в комбинация с насмешката му към Даян, ме накара да се заема с цялата си енергия да разваля доброто му настроение.

Известно е, че с някои хора е истинско удоволствие да се играе хазарт, но други са направо ужас. На масата за бакара най-противни са играчите, които, получили двете си карти, не бързат да ги обърнат, а бавно и внимателно ги разглеждат докато останалите край масата си дъвчат нервите. Точно това започнах да правя с мистър Ей. Той седеше на стол номер две, а аз — на номер пет. Това означаваше, че сме от една и съща страна на масата и ни е удобно да се гледаме в очите отблизо. Отчетох предварително факта, че съм с една глава над мистър Ей и доста по-як от него. Изглеждах на двадесет и една и едва ли някой допускаше, че минавам тридесетте. В Ню Йорк имам жена и три деца и в момента съм им се покрил. На пръв поглед не представлявах кой знае каква заплаха за злобно човече като мистър Ей. Това, че бях по-млад и по-здрав, не означаваше много, тъй като той беше мръсник с очевидна репутация в Лас Вегас. В очите му бях просто едно смотано хлапе, което е на път да се превърне в непоправим комарджия.

И аз като Джордън почти винаги залагах на банката. Но когато подковата стигна до мистър Ей, аз смених тактиката и заложих на играча, само и само да съм срещу него. Получих двете си карти и започнах да ги повдигам бавно и безкрайно внимателно. Мистър Ей нетърпеливо се размърда на стола си. В крайна сметка се оказа, че печели, но въпреки това изръмжа:

— Хайде бе, нещастник, играй по-бързо!

Оставих двете си нови карти да лежат върху масата и спокойно го погледнах. Неизвестно как очите ми за миг уловиха и погледа, който Джордън ми хвърли през масата. Беше заложил за банката, сиреч за мистър Ей, но въпреки това се усмихваше. Отново препънах картите и бавно започнах да ги повдигам.

— Мистър Ем — обърна се към мен крупието. — Задържате играта и масата не може да прави оборот — после ми се усмихна приятелски и добави: — Все са си същите, колкото и да ги стискате… Няма да се променят.

— Разбира се — намръщих се аз и с отвращение обърнах двете си карти. Мистър Ей се усмихна в алчно очакване. Но когато видя, че съм събрал „непобедима“ деветка, усмивката замръзна на устните му и той гневно изруга.

— Сега ги обърнах достатъчно бързо, нали? — любезно поисках да се осведомя аз.

Той ми хвърли един убийствен поглед и нервно се зае да си брои парите. Все още не разбираше нищо. Погледнах към отсрещната страна на масата и срещнах доволната усмивка на Джордън. В продължение на около час продължих да дразня дребния негодник, който, както успях да доловя, минаваше за свой човек в казиното. На два пъти наблюдателите му позволиха да прави „нечисти“ залози, а крупиетата се държаха с него подчертано любезно. Залагаше неизменно петстотин или хиляда долара, докато аз слагах не повече от двадесетачка. Ясно беше чия страна ще вземе управата в случай на скандал.

В замяна на това играех точно по правилата. Не реагирах, когато онзи тип ме нарече нещастник. С готовност изпълних молбата на крупието да обръщам по-бързо картите си. А мистър Ей се беше превърнал в „чайник“ поради собствените си грешки в играта и толкова. Ето защо казиното би изгубило доста от репутацията си, ако в случай на спор вземе неговата страна. Управата едва ли ще му позволи големи своеволия, тъй като това би означавало да бъде унижена не по-малко от мен, обикновения гост. Защото като кротък и безобиден играч аз бях в известен смисъл гост на казиното и то несъмнено щеше да има грижата за моята защита.

Видях как наблюдателят срещу мен посегна към телефонната слушалка. Набра два номера. Докато го гледах, пропуснах да заложа срещу мистър Ей, който отново беше получил подковата. Реших известно време да не залагам и спокойно се отпуснах на стола си. Столовете край масата за бакара са тапицирани с плюш и са изключително удобни. Човек може да седи в такъв стол дванадесет часа в денонощие и немалко играчи правеха точно това.

След като се отказах да залагам срещу мистър Ей, напрежението край масата видимо спадна. Хората си помислиха, че съм прекалено предпазлив играч или просто страхливец. Подковата продължаваше обиколките си. На вратата тихо се изправиха двама огромни мъжаги в черни костюми и вратовръзки. Приближиха се до шефа на залата, който явно им каза, че всичко е спокойно. Мъжагите отстъпиха в дъното на помещението и усмихнато започнаха да си бъбрят.

Когато подковата отново се озова в ръцете на мистър Ей, аз пъхнах двадесет долара в улея, в който се поставяха залозите за играча. За мое учудване обаче крупието не ми подхвърли очакваните две карти, а ги насочи към противоположния край на масата. Те се спряха пред белите ръце на Джордън. В този момент за пръв път видях Къли. Имаше слабо и типично индианско лице с матова кожа, в средата на което се мъдреше широк и леко сплескан нос. Веднага ми стана симпатичен, особено след като приятелски ми се усмихна. Едва сега забелязах, че картите на играча са всъщност за него, тъй като беше заложил повече от мен — четиридесет долара. Ръцете му сръчно ги обърнаха. Бяха лоши карти и мистър Ей отново спечели. Едновременно с това дребното човече забеляза лицето на новия играч, усмихна се широко и извика:

— Хей, Къли! Откога си започнал да играеш и бакара, мръсен брояч такъв?

— Седнах колкото да си почина — усмихна му се в отговор Къли.

— Тогава залагай с мен, глупако! — безцеремонно му заповяда мистър Ей. — Тази подкова ще дава печалба само на банката.

Къли се засмя, но видях, че внимателно ме наблюдава. Сложих своята двадесетачка в улея и той веднага сложи четиридесет. Работата беше ясна — искаше картите на играча да са у него. Обърна ги все така бързо и отново загуби.

— Браво, Къли! — провикна се дребният. — Продължавай да залагаш срещу мен, така ми върви!

Крупието касиер изплати печалбата на всички, които бяха заложили за банката, после почтително промърмори:

— Стигнахте до горната граница, мистър Ей.

Дребното човече се замисли само за миг, после каза:

— Продължаваме.

Сега знаех, че трябва да бъда крайно внимателен. Запазих безстрастния израз на лицето си и не откъсвах поглед от ръката на водещото крупие. Свалеше ли я надолу, залозите трябваше да бъдат прекратени. Човекът ме погледна в безмълвно очакване, но аз не помръднах. Той премести погледа си към противоположния край на масата. Джордън заложи за банката, очевидно разчитайки на добрата серия на мистър Ей. Без да ме изпуска от погледа си, Къли заложи сто долара на ръката на играча.

Черният ръкав на крупието бавно тръгна надолу. Мистър Ей посегна да измъкне първата карта от подковата и точно в този момент аз хвърлих цялата пачка банкноти пред мен в улея за играча. С гърба си почувствувах как наблюдателят и двамата едри мъжаги зад мен се наежиха. Наблюдателят насреща ми се наведе от столчето си.

— Парата играе! — обявих аз. Това означаваше, че крупието може да преброи пачката едва след като стане известно кой е спечелил. А картите на играча трябваше да дойдат при мен.

Мистър Ей ги изтегли от дървената подкова и ги насочи към крупието, а оттам те се хлъзнаха по зеленото сукно към мен. Стиснах ги само за част от секундата, после ги обърнах. В онзи кратък миг само мистър Ей успя да долови разочарованата ми гримаса и на лицето му се изписа самодоволна усмивка. Но когато очите му се сведоха към картите усмивката му замръзна. Пак имах „непобедима“ деветка. Крупието се зае да брои парите ми. Оказа се, че спечелих хиляда и двеста долара.

Мистър Ей се облегна назад и запали цигара. Очаквах всеки момент да експлодира от злоба, а омразата му можеше да се пипне с ръка.

— Съжалявам — кротко му се усмихнах аз, съвсем като едно добре възпитано хлапе.

Тежкият му поглед бавно се спря на лицето ми. Къли се надигна и с нехайна походка се насочи към нас. Седна на един от свободните столове между мен и мистър Ей и получи подковата.

— Хайде, Чийч — шляпна дървената кутия той. — Сега ти се дръж за мен! Чувствувам, че съм късметлия и ще изтегля поне седем печеливши ръце подред!

Значи мистър Ей се казваше Чийч[1]. Звучеше заплашително, няма що. Но явно си падаше по Къли, който от своя страна очевидно беше експерт в тази област — да се харесва на хората. Вероятно по тази причина той изчака Чийч да постави залога си за банката и едва тогава се обърна към мен:

— Хайде, момче! Дай да го сринем това скапано казино! Залагай за мен!

— Наистина ли сте убеден, че ще ви провърви? — запитах го аз с леко учудване.

— Като нищо ще свърша всичките карти в проклетата кутия! — кимна той. — Не мога да гарантирам, разбира се, но имам такова чувство…

— Хубаво тогава — рекох и поставих двадесет долара за банката.

Така всички — Къли, Чийч, аз и Джордън в отсрещния край на масата — залагахме за банката и ролята на играча волю-неволю трябваше да се поеме от примамките. Изборът падна върху един отегчен мъж на средна възраст, който получи едва шестица — твърде слаб сбор за бакара. Къли обаче изтегли две цветни карти, получи нула и използува правото си да тегли още една допълнителна карта като водещ играта. Отново цветна, пак нула. Чийч изгуби хилядарка, Джордън — петстотин, Къли сто, а аз — само мизерната си двадесетачка. Въпреки това именно аз си позволих да се обадя:

— Замина ми миличката двадесетачка! — изпъшках с престорено съжаление аз.

Къли се усмихна и ми подаде подковата. Лицето на Чийч зад рамото му потъмня от приток на кръв. Това загубено хлапе смее да писка за мизерната си двадесетачка, а аз загубих цяла хилядарка, очевидно помисли той. Четях мислите му така, сякаш бяха тесте карти, пръснати с лицето нагоре върху зеленото сукно.

Заложих нови двадесет долара за банката и зачаках крупието да се приготви. Беше онзи симпатичен младеж, който преди малко попита Даян дали е добре. Върху ръката му, вдигната да ме предупреди, че залозите още не са направени, проблясваше пръстен с едър брилянт. Джордън също заложи за банката. Къли плесна своите двадесет долара в същия улей и се обърна към Чийч:

— Хайде, залагай с нас. Това момче ми изглежда късметлия!

— По-скоро ми прилича на чекиджия! — изръмжа Чийч.

Всички крупието впериха предупредителни погледи в лицето ми. Наблюдателят насреща стоеше безмълвен и неподвижен като статуя. Не направих нищо, макар да бях достатъчно едър и силен. Тези хора очевидно изпитаха леко разочарование от мен.

Чийч заложи триста долара в улея на играча, срещу мен. Раздадох картите и спечелих. После спечелих още няколко пъти подред, а дребният негодник упорито продължаваше да залага срещу мен. Парите му свършиха и поиска да подпише маркер. В подковата не бяха останали много карти и аз ги свърших, без да я изпусна от ръце. Работех с маниерите на безупречен комарджия — не сгъвах и не притисках картите, не издавах радостни възклицания. В онзи момент наистина се гордеех със себе си. Крупиетата събраха таблите с използваните карти и се заеха да ги размесват за нова подкова. Всички играчи платиха комисионната си. Джордън се изправи да се поразтъпче и Чийч го последва. Аз натъпках джобовете си със спечелените пари и също се изправих. Шефът на залата поднесе на Чийч готовия за подпис маркер. Сега е моментът, помислих си аз.

— Хей, Чийч! — обърнах се към дребното човече. — Аз ли бях чекиджията?

После тръгнах към изхода като нарочно минах съвсем близо до него с широка усмивка на уста. Бях сигурен, че няма да издържи и нещо ще направи. Така корумпираното крупие не може да се сдържи и винаги посяга към изпуснатия от някого стодоларов чип.

Познах по всички пунктове. Или поне си мислех, че съм познал. Защото по един наистина магически начин между нас изведнъж се изправи Къли, следван от двамата едри мъжаги. Единият от тях стисна юмрука на Чийч в огромната си лапа и той изведнъж ми заприлича на топче за пинг-понг. В същото време Къли ми удари едно рамо и ме изтласка встрани.

— Мръсник такъв, знаеш ли кой съм аз! — разкрещя се истерично Чийч на едрия мъжага. — Знаеш ли кой съм аз?!

За моя изненада мъжагата пусна юмрука му и отстъпи назад. Беше изпълнил задачата си, а тя беше да възпира, без да наказва. Никой не гледаше към мен, всички се бяха втренчили като хипнотизирани в дребното човече, чиято неукротима ярост все повече се разпалваше. Изключение направи само младото и възпитано крупие с брилянтния пръстен, който се обърна към Чийч и спокойно продума:

— Вие повече няма да участвувате в играта на тази маса, сър!

Дребното човече подскочи като ужилено и юмрукът му се стрелна с невероятна скорост. Ударът попадна точно в носа на младежа и той отстъпи крачка назад. Кръвта бликна като фонтан, обля снежнобялата му риза и попи в синкавочерната повърхност на смокинга. В следващия миг аз прелетях покрай Къли и двете горили и стоварих юмрука си върху ченето на Чийч. Човечето се тръшна на пода, но след част от секундата отново скочи на крака. Останах като гръмнат и изведнъж разбрах, че нещата стават сериозни. Този тип наистина притежаваше термоядрен дух!

Наблюдателят скочи от високия си стол и слабата му фигура изплува в яркия кръг неонова светлина над масата. Лицето му беше сбръчкано и мъртвешки бледо — сякаш кръвта в жилите му отдавна се беше вледенила от десетките години, прекарани в изкуствено климатизирането помещение. Той вдигна призрачнобялата си ръка и тихо, но властно нареди:

— Спрете!

Всички замръзнаха на местата си. В пълната тишина отново проскърца неземният глас:

— Не мърдай, Чийч! Вече си докара достатъчно неприятности, можеш да ми повярваш!

Гласът му беше равен и спокоен, а насоченият към Чийч костелив пръст не потрепваше.

Къли ме помъкна към изхода. Зашеметен от случилото се, аз не му оказах съпротива. В съзнанието ми се запечата смъртоносно заплашителният израз върху лицето на младото крупие, което дори струящата кръв не можеше да смекчи. Младежът не беше нито изплашен, нито объркан, нито ударен толкова силно, че да не може да отвърне. Но въпреки това не помръдна от мястото си. Най-странното беше, че колегите му не си мръднаха пръста да му помогнат. Те просто гледаха Чийч и мълчаха. В очите им се четеше някакъв непонятен, примесен със състрадание ужас.

Къли ме побутваше през казиното, в което като тътен на прибой се надигаха и спадаха заклинанията и молитвите на стотици мъже, погълнати изцяло от магията на търкалящите се зарове, меко шляпащите карти и безшумното въртене на рулетката. Най-накрая се измъкнахме от това царство на хазарта и влязохме в далеч по-тихото кафене.

Това заведение с жълто-зелени мебели ми харесваше. Всички сервитьорки бяха млади и хубави, с възкъсички златни полички. Стените бяха изцяло остъклени и през тях се виждаше скъпата и отлично поддържана зелена трева край небесносиния басейн, огромните и специално отглеждани палмови дървета. Къли ме поведе към едно сепаре за шест човека. В средата на масата беше поставен телефон. Настани се удобно, като истински собственик.

Тъкмо отпивахме от кафето, когато край нас мина Джордън. Къли скочи и го хвана за ръката.

— Хей, приятелче! Ела да изпиеш едно кафе с партньорите си на бакара.

Джордън поклати глава, но после изведнъж забеляза, че и аз съм там. Реши да остане и се усмихна, неизвестно защо развеселен от присъствието ми.

Така се срещнахме за пръв път. Тогава, в онзи далечен ден, Джордън не изглеждаше толкова зле, въпреки бялата си коса. Около него се излъчваше една почти непробиваема стена на сдържаност, която моментално ме привлече, но Къли изобщо не я забеляза. Къли просто си беше такъв човек — спокойно би дръпнал за ръкава и папата да изпият по едно кафе.

Продължавах да се правя на невинно хлапе.

— Защо тоя Чийч се ядоса толкова много, дявол да го вземе? — попитах. — Господи, през цялото време си мислех, че всички отлично се забавляват!

Джордън рязко вдигна глава и ме погледна. За пръв път проявяваше интерес към нещо. После ми се усмихна така, както възрастните се усмихват на децата, решили да се покажат по-умни, отколкото са.

Но Къли беше далеч от подобни сантименти.

— Виж какво ще ти кажа, момче — рече. — Наблюдателят се залепи за теб в рамките на две секунди, нали? За какво си мислиш, че са го поставили там горе? Да си чопли носа или да зяпа мадамите?

— Добре де — кимнах. — Никой не може да каже обаче, че вината е моя. Държах се като джентълмен, а именно Чийч нарушаваше правилата. Трябва да признаете това. Хотелът и казиното не могат да ми предявят никакви обвинения.

— Вярно — приятелски ми се усмихна Къли. — Признавам, че го изработи чудесно! Чийч нито за миг не се усети и падна направо в капана. Но ти не прецени едно нещо, просто защото нямаше как да го знаеш — този Чийч е наистина опасен тип. Затова моята задача е да те кача на първия самолет, който излита от Вегас. Я ми кажи що за име е твоето — Мерлин?

Без да си правя труда да му отговарям, аз издърпах спортната риза от панталоните си и разголих гърдите си. Пресичаше ги дълъг и грозен тъмночервен белег, който изчезваше към корема.

— Това знаеш ли какво е? — усмихнах му се аз.

Той изведнъж се наежи и стана неспокоен. Лицето му съвсем заприлича на ястреб. Реших да му го давам лъжичка по лъжичка, като на бебенце.

— От войната е. Пипна ме един дълъг картечен откос и трябваше да ме шият като бройлер… Да не би да си мислиш, че такива като Чийч и теб могат да ме стреснат?

Къли не остана особено впечатлен от този монолог, а Джордън продължаваше да се хили. Не всичко от това, което казах, беше истина. Във войната наистина участвах, но никога не съм бил раняван. Белегът ми остана след операция на хранопровода. Докторите експериментираха някакъв нов метод за срязване и в резултат ме дариха с това.

— Възможно е да си по-твърд, отколкото изглеждаш, момче — въздъхна Къли. — Но все пак не си достатъчно твърд, за да останеш тук заедно с Чийч.

Сетих се как човечето скочи като навито с пружина след удара, който по моя преценка би трябвало да го приспи поне за половин час, и започнах да изпитвам леко безпокойство. В един момент дори бях склонен да се оставя на Къли да ме качи на първия самолет за Ню Йорк. Но веднага след това поклатих глава.

— Виж какво — продължи да ме обработва Къли. — Аз просто се опитвам да ти помогна. След това, което се случи, Чийч непременно ще иска да си върне. А ти не можеш да се мериш с него, бъди сигурен в това.

— Защо да не може? — намеси се Джордън.

— Защото е човек, а онзи е див звяр! — отсече Къли.

Странно как започват приятелствата. В онзи миг никой от нас не знаеше, че ще се сближим. Защото дори не се харесвахме кой знае колко.

— Ще те закарам до летището! — рече Къли със същата категоричност.

— Много си любезен — рекох. — Започна да ми харесваш още като почнахме да залагаме заедно, но ако още един път ми кажеш, че искаш да ме закараш на летището, положително ще се събудиш в болницата!

— Хайде, хайде! — ухили се Къли. — Нали видях как замахна с цялата си сила да утрепеш онзи дребосък, пък той взе, че скочи като гумено човече. Май не си чак такъв бабаит, какъвто искаш да се изкараш!

Бях принуден да се засмея, защото всичко казано си беше чистата истина. По природа бях мек и отстъпчив човек.

— Белегът от куршумите не те прави твърд и решителен тип — продължи Къли. — Той просто те определя като жертва на някой твърд и решителен тип. Виж, ако ми покажеш някой, който има белези от куршуми, които ти си му пуснал, тогава ще бъда впечатлен, честна дума! Щях да бъда впечатлен и ако Чийч не беше скочил толкова бързо след удара ти. Хайде сега да тръгваме! Това е най-добрата услуга, която мога да ти направя. Сериозно!

Беше прав, разбира се, но това нямаше никакво значение. Хич не ми се прибираше у дома, при жената и трите ми деца, при проваления ми живот. Вегас ми харесваше. Казиното ми харесваше. Хазартът беше точно това, от което се нуждаех в момента. Човек може да бъде сам, без да е самотен. Освен това винаги ставаше по нещо интересно — като това преди малко например. Действително не бях твърд и решителен тип, но на този етап от живота нищо не беше в състояние да ме изплаши и от нищо не ми пукаше. Къли, разбира се, не можеше да знае лова.

Обърнах се към него и казах:

— Прав си, признавам. Но точно сега не мога да замина.

Той ми хвърли един изпитателен поглед, после сви рамене. Наведе се да подпише сметката и стана на крака:

— По-късно пак ще се видим, момчета.

Тръгна си и аз останах в компанията на Джордън.

И двамата се чувствувахме неловко, никой не искаше да остава насаме с другия. Инстинктивно усещах, че и двамата сме във Вегас с една и съща цел — да се скрием от реалния свят. Същевременно не искахме да се покажем груби, особено Джордън, на когото личеше, че е изключително мек и възпитан човек. Аз самият не съм по лесните запознанства, но нещо у Джордън инстинктивно ме привличаше. Това се случваше толкова рядко, че не исках да нараня чувствата му като го зарежа сам на тази маса.

После Джордън ме попита:

— Как точно се произнася името ти?

Казах му го буква по буква. С всяко отваряне на устата ми интересът му към мен видимо намаляваше.

— Това е един архаичен начин на произнасяне — извиних се с лека усмивка аз.

Той веднага разбра какво искам да кажа и ме възнагради с топлия си смях.

— Майка ти и баща ти са мислили, че ще станеш магьосник като пораснеш, а? Май точно на такъв се правеше одеве на масата за бакара.

— Не — поклатих глава аз. — Мерлин е фамилното ми име. Сам си го избрах, защото не исках да бъда нито крал Артур, нито Ланселот.

— Но и Мерлин е имал доста неприятности…

— Истина е — кимнах. — Но никога не е стигал до смъртта.

Ето така, с тези ученически откровения започна нашето приятелство с Джордън.

На следващата сутрин след боя седнах да напиша ежедневните няколко реда на жена си. Съобщих й, че след няколко дни се прибирам, а после слязох да се разтъпча из казиното. Открих Джордън край една от масите за барбут. Видът му беше ужасен. Докоснах го по ръкава и той се обърна. Отново бях озадачен от прекрасната му усмивка. Май бях единствения човек тук, на който той се усмихваше с лекота.

— Ела да закусим — рекох.

Явно беше играл цяла нощ и имаше нужда от малка почивка. Той събра чиповете си и тръгна с мен към кафенето, без да отрони дума. Държах писмото до жена ми в ръка и той въпросително ме погледна.

— Всеки ден й пиша — обясних.

Джордън кимна и поръча закуска. Обилна закуска, съвсем в стила на Вегас. Пъпеш, бекон с яйца, препечени филии и кафе. Но хапна само няколко залъка и премина на кафе. Аз самият си поръчах един сочен стек. Цял живот бях мечтал да закусвам с печено месо, но едва тук, във Вегас, си го позволих за пръв път.

Все още дъвчех, когато в кафенето връхлетя като ураган Къли. Шепата му беше пълна с червени петдоларови чипове.

— Дневната надница е готова! — самодоволно обяви той. — Запомних картите в една подкова и спечелих сто долара на бас.

Седна при нас, поръча си кафе с пъпеш и се извъртя към мен:

— Имам новини за теб, Мерлин. Вече не е нужно да напускаш града. Чийч наистина допусна голяма грешка снощи… Тъй се оказа.

Нервите ми леко се опънаха. Защо пак почва? Сетих се за жена ми, която постоянно повтаря, че трябва да се съобразявам с хората. А аз не искам, дявол да го вземе! Все пак го оставих да си говори. Джордън както винаги си мълчеше. Но от краткия му поглед усетих, че разбира добре какво изпитвам в момента.

Къли имаше неприятния навик да дъвче и говори едновременно. И той като Чийч кипеше от енергия. Но неговата сякаш беше заредена с добри, положителни частици и най-голямото му желание беше всичко да е наред.

— Помниш крупието, на когото Чийч разби носа, нали? Видя как му съсипа хубавата риза с всичката онази кръв! Оказа се обаче, че това момче е племенник на заместник-шерифа и той много си го обича!

За миг изгубих чувството си за вярна преценка на нещата. Какво представлява племенникът на някакъв си заместник-шериф пред човек като Чийч, който май наистина е закоравял гангстер и комарджия и е един от негодниците, поддържащи града вертеп Вегас? Какво толкова е станало — един разбит нос и нищо повече! Зададох тези въпроси на глас и лицето на Къли се озари с доволна усмивка.

— Тук, във Вегас, заместник-шерифът е това, което някога е бил генерал-губернаторът. Като го погледнеш — нищо човек. Обикновен дебелак, на чиито колан виси 45-милиметров патлак — приятелят ми се намести по-удобно и продължи нравоучението. — Семейството му произхожда от първите заселници в Невада. Всяка година го преизбират и думата му е закон. Няма хотел в този град, който да не му пуска по някой долар в джоба. Племенникът му получава предложения за работа отвсякъде, директорите на игралните зали се надпреварват да му предлагат високи заплати. Тук печели не по-малко от наблюдателите.

Къли довърши кафето си и доволно се облегна назад.

— И още нещо — продължи той, след като избърса устните си със салфетката. — Заместник-шерифът е твърдо убеден, че Конституцията на Съединените щати и Хартата за правата на човека са тъпа измислица на мекушавите политици там, на Изток. И съвсем искрено вярва в това. По тази причина е наредил всеки гост на града с полицейско досие да се регистрира веднага след като пристигне. И бога ми, най-умното нещо е наистина да го прави! Освен това нашият заместник-шериф хич не си пада по хипитата. Не ти ли прави впечатление, че в този град няма дългокоси хлапаци? Виж, срещу черните няма нищо против. Затова пък не понася скитниците и просяците. Вегас вероятно е единственият град в Щатите, в който няма нито един просяк. Няма нищо против момичетата, които въртят бизнес из казината, но мрази сводниците. Не му пука, че някой тип си живее сладко като си пробутва мадамата насам-натам. Но гледай какво става, когато някой умник реши да създаде верига от момичета! В този град проститутките постоянно се бесят в килиите си, или пък си режат вените. Разорените комарджии най-често се самоубиват в затвора за длъжници. Същото се случва на осъдените убийци и банковите обирджии… В тукашния затвор сума хора предпочитат да сложат край на живота си. Дори сводниците, колкото и странно да ти се струва. В пандиза на нашия добродушен шериф вече трима са го направили… Ясна ли ти е сега картинката?

— Кажи какво стана с Чийч — подканих го аз. — В затвора ли го пъхнаха?

— Не успя да стигне дори до там — усмихна се Къли. — Опита се да се спаси с помощта на Гроунвелт.

— „Ксънейду номер едно“ — промърмори Джордън.

Къли стреснато го погледна.

— Чувам по някой и друг телефонен разговор докато си почивам — обясни му с усмивка Джордън.

Неудобството на Къли трая точно половин минута. После махна с ръка и продължи разказа си:

— Чийч помоли Гроунвелт да го скрие и да му помогне да изчезне от града.

— Но кой е този Гроунвелт? — попитах озадачено аз.

— Собственикът на хотела — обясни Къли. — И трябва да ти кажа, че бая му се изпоти задникът, защото Чийч също не е без влиятелни приятели.

Погледнах го с неразбиращ поглед.

— Чийч има своите връзки — тежко поясни Къли. — Но Гроунвелт нямаше избор и го предаде на шерифа. В крайна сметка дребосъкът се оказа в общинската болница с диагноза спукан череп и тежки вътрешни увреждания. А ако се оправи, положително ще има нужда и от пластична операция.

— Господи!

— Съпротива на органите на властта — добави Къли. — Та ето какъв е нашият добродушен заместник-шериф… Ако Чийч извади късмет и се оправи, кракът му няма да стъпи във Вегас! Шефът на залата за бакара е уволнен, защото именно той е отговарял за безопасността на племенника. Шерифът хвърля цялата вина върху него, а това означава, че и той няма да може да работи във Вегас. Ще му се наложи да си потърси някое по-отдалечено място… Вероятно някъде из Карибския басейн.

— Нима няма да го приемат на работа никъде другаде? — учудих се аз.

— Не в това е въпросът. Шерифът просто рече, че не иска да го вижда в града.

— И толкова, а?

— Толкова. Веднъж един служител в неговото положение рискува да се промъкне обратно и си намери работа. Но за лош късмет шерифът го мярнал. Хванал го за яката и го изхвърлил, а после му строшил кокалите. Втори такъв случай в града няма.

— Но как, по дяволите, може да си позволява всичко това?

— Позволява си го, защото е редовно избран представител на народа — отвърна надуто Къли, а Джордън не издържа и весело се разсмя. Този човек имаше наистина чудесен смях, който моментално помиташе студенината и отчуждеността, излъчващи се от цялата му фигура.

Същата вечер в компанията ни беше включена и Даян. Доведе я Къли докато ние с Джордън си почивахме в едно от фоайетата между два комарджийски набега. Момичето беше успяло да се възстанови от унижението, на което я беше подложил Чийч. Очевидно познаваше добре Къли, а също така очевидно беше, че Къли ни я води за подарък. Съвсем ясно ни даде да разберем, че можем да я използуваме за разтоварване, когато пожелаем.

Къли започна да я занася. Правеше шеговити забележки по повод бюста, дългите нозе и красивата й уста. После се зае да ни обяснява колко страхотно би се получило, ако Даян използва като камшик дългата си смолисточерна коса. Между грубоватите му комплименти се промъкваха и неволно изпуснати думички, които разкриваха някои неща от характера на момичето. Като например следната реплика: „Даян може би е единствената жена в този град, която няма да те изстиска като лимон и не го прави от спорт“. За да покаже, че наистина се възхищава от нея, нашият приятел поднесе длан под пепелта на цигарата й — някаква примитивна галантност, вегаският еквивалент на почтително целуване на ръка.

Самата Даян се държеше спокойно. Усетих с леко раздразнение, че обръща повече внимание на Джордън, отколкото на мен. Нали аз бях галантният рицар, който отмъсти за нея, дявол да го вземе? Нали аз подхлъзнах онзи отвратителен тип Чийч? Раздразнението ми изчезна, когато момичето стана, за да отиде на работа. Наведе се да ме целуне по бузата и каза с прекрасната си, леко тъжна усмивка:

— Радвам се, че си добре. Безпокоях се за теб. Друг път не постъпвай така глупаво!

Опознавахме се бавно и постепенно. През следващите седмици всеки от нас разказа своята история. Следобедното събиране на чашка се превърна в ритуал, а в един часа след полунощ заемахме места в ресторанта, изчаквахме да свърши смяната на Даян край масата за бакара, после вечеряхме. Естествено, всичките ни правила бяха подчинени на играта. Ако на някой от нас му вървеше, той пропускаше храната, пък и питието. Най-често това се случваше на Джордън.

Дългите следобедни часове обикновено прекарвахме край плувния басейн, вглъбени в лениви разговори под палещите лъчи на пустинното слънце. Посред нощ често тръгвахме да обикаляме сияещата с разноцветните си реклами Ивица с нейните приказно осветени хотели, които изглеждаха като фантастични миражи на фона на тъмната пустиня. В тези нощни часове научавахме по нещичко от живота си досега.

Историята на Джордън изглеждаше най-проста и банална от всички, на пръв поглед той беше най-обикновеният човек в компанията ни. Живял напълно нормален живот, щастлив и спокоен. Притежавал изключителни качества на ръководител и на тридесет и петгодишна възраст вече имал собствена фирма за търговия с металургични изделия. На практика бил нещо като комисионер и печелел предостатъчно, за да води удобен живот без каквито и да било лишения. Свързал живота си с красива жена, която му родила три деца. Имали голяма къща с всички удобства. Имали приятели, пари, истинска любов. И това продължило цели двадесет години. А после, според думите на Джордън, жена му изведнъж го надраснала. Той работел с всички сили, за да осигури на семейството си закрила срещу многобройните опасности, които криела хаотичната икономика на страната. Битката била тежка и изтощителна, отнемала цялото му време и енергия. Жена му добросъвестно изпълнявала задълженията си на съпруга и майка. Но ето, че изведнъж разбрала как животът изтича покрай нея и изпаднала в ужас. Била интелигентна, любознателна и остроумна. Изчела купища романи и пиеси, ходела по музеи, била член на всички възможни културни дружества. Споделяла всичко с Джордън и това го карало още повече да я обича. Но един ден всичко свършило. Тя му казала, че иска развод и животът за него спрял. Престанал да я обича. Престанал да обича децата си, престанал да обича дори работата си. Борил се цял живот за сигурността на своето семейство, градил крепости от пари и власт, той нито за момент не бил допускал, че тези крепости ще бъдат предадени отвътре.

Разказът му не ни беше поднесен по този начин — просто аз така го възприех. Той каза само, че изведнъж се оказал „недорасъл“ за жена си, защото, погълнат изцяло от работата, престанал да обръща достатъчно внимание на семейството си. С нито една дума не я обвини за решението й да се разведе с него, да свърже живота си с един от приятелите му. Каза само, че този приятел бил изключително подходящ за нея — имали общи вкусове, еднаква интелигентност, един и същ неутолим стремеж да вкусят от насладите на живота.

Джордън приел всички условия на жена си. Продал фирмата си и й дал всичките пари. Адвокатът му го помислил за луд и му казал, че ще съжалява за проявената щедрост. А Джордън му отвърнал, че това не е щедрост, защото той лесно ще натрупа нов куп пари, докато жена му и нейният приятел не притежават подобни качества.

— Като ме гледате край игралните маси, едва ли ще допуснете, че съм голям бизнесмен — каза ни веднъж той. — Но получих изгодни предложения за работа от цялата страна. Ако самолетът ми не беше кацнал във Вегас, в този момент вероятно щях да заработвам първото си милионче в една известна калифорнийска компания, чието изключително изгодно предложение бях приел…

Историята му беше интересна, но няколко тона в нея ми звучаха фалшиво. Не можех да повярвам, че на света съществуват толкова добри хора, че нещата могат да се уреждат толкова цивилизовано!

Вече бях научил за тежкото му безсъние и това някак не се връзваше с цивилизованата му история. Сутрин преди закуска имах навика да хвърля по някой зар в казиното — просто така, за апетит. И винаги намирах Джордън край някоя маса, очевидно седнал там още предишната вечер. Когато беше прекалено уморен, той зарязваше барбута и отиваше да играе на рулетка или тридесет и едно. Дните бавно се търкаляха и той изглеждаше все по-зле. Отслабна видимо, а очите му кървясаха.

Но неизменно си остана учтив, спокоен и тих. Така и не успях да изкопча дори една лоша дума от него по адрес на жена му.

Очевидно и Къли беше озадачен от него. Понякога, когато оставахме само двамата в ресторанта или фоайето, той ми подхвърляше:

— Вярваш ли му на този тарикат Джордън? Нима е възможно да се насадиш по този начин заради една жена? И да говориш за нея като за светица?!

— Тя не е била просто една жена — отвръщах. — Тя е била съпругата му в продължение на много години. Тя е майката на децата му, скалата на неговата вяра! А той е устроен така, че не би позволил на никого да я обиди в негово присъствие.

Именно Джордън ме принуди да се разприказвам. Един ден ме погледна кротко и рече:

— Задаваш купища въпроси, Мерлин, но за себе си нищо не казваш… — после млъкна, очевидно питайки се дали си струва да продължи. Накрая все пак добави: — Защо си тук? Защо стоиш толкова дълго във Вегас?

— Писател съм — рекох.

Фактът, че имам една издадена книга, видимо ги впечатли, а аз се развеселих. Но много повече се смаяха, когато разбраха, че съм на тридесет и една години и съм избягал от жена и три деца.

— Давах ти най-много двадесет и пет — призна си Къли. — Освен това не носиш халка.

— Никога не съм носил — отвърнах.

— Не ти и трябва — усмихна се Джордън. — И без нея видът ти е достатъчно гузен.

Подобен род шеги някак си не се връзваха с него, тъй като той самият беше на моя хал, оставил семейството си далеч някъде в Охайо. Не му обърнах внимание и продължих с историята на своя брак. Накрая стигнах до белега на корема си и чистосърдечно си признах, че това не е никаква бойна рана, а просто последица от сложна операция на язвата.

— Ах ти, мръсен артист! — ухили се Къли.

Усмихнато свих рамене и продължих разказа си.

[1] В повечето казина към играчите се обръщат само с инициалите или някоя предварително избрана буква — Б.‍пр.‍ ↑

5.

Аз нямам корени. Не помня родителите си. Нямам чичовци и братовчеди, нямам родно място. Имам само един брат, който е две години по-възрастен от мен. Когато съм бил на три годинки, а брат ми Арти на пет, двамата сме били оставени в едно сиропиталище край Ню Йорк. Майка ни е била тази, която ни е оставила, но аз не си я спомням.

Това не го казах на новите си приятели. Никога не говоря за тези неща, дори и когато съм с Арти — най-близкия ми човек на този свят.

Не обичам да говоря на тази тема, защото винаги звучи мелодраматично, а на практика не е така. Сиропиталището беше приятно, чисто и подредено. Директорът беше умен човек. Там се чувствувах добре. Напуснахме, когато Арти стана на осемнадесет и успя да си намери работа. Аз избягах и се нанесох при него. Няколко месеца по-късно избягах и от него, скрих възрастта си и успях да се запиша доброволец в армията. Участвувах във Втората световна война и днес, шестнадесет години, по-късно, разказвах на своите приятели за тази война и за живота си след нея.

След края на войната побързах да се запиша в курсовете за писатели, организирани от Новата школа за социална дейност. В онези години всички искаха да стават писатели — така, както днес се боричкат да бъдат кинопродуценти.

В армията се сприятелявах трудно и почти нямах близки хора. В курса ми беше по-лесно и именно там се запознах с бъдещата си съпруга. Тъй като си нямах никого, по-голямата част от времето си прекарвах в Школата и предпочитах по цял ден да вися в кафенето, вместо да се връщам в празната си стая на Гроум Стрийт. Беше забавно. От време на време ми излизаше късмета и някое момиче идваше да поживее при мен. Всичките ми приятели бяха ветерани от войната, приети да следват благодарение на Закона за привилегиите на военнослужещите. С тях нямах проблеми, защото говорехме на един език. Бедата се криеше другаде — всички проявяваха жив интерес към литературния живот, а аз — не. Бях решил да стана писател просто защото главата ми гъмжеше от най-различни истории.

Непрекъснато си измислях фантастични приключения, които съвсем ме откъсваха от реалния свят. На един етап открих, че чета повече от всички курсисти, включително и от младежите, които готвеха докторати по английска литература. Всъщност нямах какво друго да правя, макар че още тогава опитвах късмета си на комар. Бях открил едно място за залагане в Ийст Сайд близо до десета улица и редовно слагах по някой и друг долар на резултатите от разни мачове по баскетбол, бейзбол и футбол. Написах няколко разказа, след което сериозно се заех да пиша книга за войната. На едно от литературните упражнения се запознах с бъдещата си жена.

Беше слабичко момиче със смесена ирландско-шотландска кръв, имаше голям бюст и огромни сини очи. Страхотно сериозна. Внимателно и учтиво критикуваше разказите на колегите си, но съвсем не им прощаваше. Не можа да подложи на критически анализ нито един мой разказ по простата причина, че не бях представил такъв. В замяна на това ни прочете един от своите. Останах изненадан, тъй като разказът беше чудесен — остроумен, стегнат и забавен. Темата беше за чичовците й — ирландци, до един заклети пияници.

Но целият клас я нападна, тъй като поддържала общоприетия стереотип, според който всички ирландци са пияници. На красивото й лице се появи израз на болезнена изненада. Мина доста време преди да й дадат възможност да отговори. Гласът й беше мек и мелодичен.

— Аз съм израснала сред ирландци — твърдо заяви тя. — И всички пият здравата, без нито едно изключение. Нима това не е истина?

Преподавателят ни по словесност също беше ирландец, един от добрите ми приятели на име Малуни. В момента на спора здравата си беше сръбнал, но все още успяваше да се прикрива.

— Нямам мнение по въпроса — важно декларира той и тежко се опря на катедрата. — Аз самият съм скандинавец.

Всички избухнахме в смях, а бедната Валъри засрамено сведе глава. Изказах се в нейна защита само защото бях сигурен, че никога няма да стане писател, въпреки безспорния си талант. Всички в курса притежаваха талант, но единици щяха да имат енергия и воля да поемат по дългия трънлив път на професионалния писател, да изоставят всички житейски радости. Аз бях един от тях, тъй като единственото ми желание на този свят беше да пиша. Нищо друго не ме интересуваше. Но тя съвсем не беше като мен, знаех го…

В края на учебния срок най-накрая се реших да представя един от своите разкази. Всички го харесаха. След занятията Валъри дойде при мен и рече:

— Нищо не разбирам! Винаги съм била сериозен човек, а разказите ми излизат смешни! Докато ти си явно несериозен и винаги се шегуваш, а разказът ти ме накара да се просълзя…

Беше напълно сериозна, както винаги. Говореше искрено, затова се реших да я поканя на кафе. Пълното й име беше Валъри О’Трейди и тя го ненавиждаше поради откровеното му ирландско звучене. Понякога си мисля, че прие да се омъжи за мен само за да се отърве от проклетото О’Трейди. Помоли ме да я наричам Вали. Изминаха цели две седмици преди да я вкарам в леглото си и това доста ме озадачи. Не беше от онези освободени градски мадами и непременно държеше да ми го внуши. Наложи се да изкараме цялата програма — от напиването до обвиненията, че съм се възползвал от характерната за народа й слабост. Но в леглото направо ме зашемети.

Преди да го направим не бях кой знае колко увлечен. Но след първата ни съвместна нощ направо се влюбих. Винаги бях допускал, че на света има хора, които просто са родени един за друг в сексуално отношение. Но ние и двамата бяхме срамежливи, и затворени в себе си, ето защо очаквах известни трудности. Стана обратното — телата ни откликнаха едно на друго пълно и всеотдайно, вероятно именно поради вродената ни срамежливост. Както и да е. След първата вечер станахме неразделни. Обходихме всички стари и забутани киносалони на градчето, изгледахме всички древни филми. От време на време хапвахме в някое от многобройните италиански или китайски ресторантчета, отбивахме се в стаята ми да се любим, а след това я изпращах до спирката на метрото. Вали живееш чак в Куинс и пътуваше с метро. И дума не даваше да се изговори да остане при мен за цяла нощ. Накрая не издържа. Беше събота и тя много искаше да прекараме заедно неделната сутрин, да ми направи богата закуска, а после заедно да изчетем неделните вестници. И тъй, след като прибягнала до обичайните за подобни случаи лъжи у дома, тя остана при мен. Уикендът беше прекрасен. Но й излезе през носа, разбира се. Когато се прибрала, цялата фамилия я посрещнала с ураганен огън. На срещата ни в понеделник дойде с насълзени очи.

— Дявол да ги вземе твоите ирландци! — ядосах се аз. — Утре се женим!

Тя искрено се изненада.

— Как така ще се женим? Аз не съм бременна!

Още повече се изненада, когато избухнах в буен смях. Това момиче действително нямаше капчица чувство за хумор!

С цената на доста усилия я убедих, че говоря сериозно. Когато го разбра, почервеня и отново се разплака.

Следващата неделя отпътувах за Куинс, поканен на официална семейна вечеря. Фамилията й беше цял полк — майка, баща, трима братя, три сестри, всичките по-малки от Вали. Баща й беше известен профсъюзен деец, който от дълги години си вадеше хляба със социална политика. Присъствуваха и няколко от чичовците й, които бързо се накъркаха, но въпреки това се държаха много прилично. Бяха от хората, които се напиват така, както другите утоляват глада си. Не правеха нищо обидно за околните. Макар по принцип да не пия, и аз обърнах няколко чашки. Прекарахме една чудесна вечер.

Очите на майка й не се задържаха на едно място. Вали явно беше наследила нейната чувственост, а от баща си беше взела липсата на чувство за хумор. Натежалите от алкохола очи на бащата и чичовците внимателно ме опипваха. Очевидно си задаваха въпроса дали не съм някой тарикат, който се въргаля в леглото със скъпата им Вали, но изобщо не възнамерява да се ожени за нея.

В един момент мистър О’Трейди не издържа й направо попита:

— Е, решихме ли кога ще е светлата дата?

Съзнавах, че ако не отговоря както трябва, вероятно ще ми хвърлят един здрав тупаник още тук, на масата. Бащата вече ме мразеше, тъй като чуках сладката му дъщеричка без благословията на свещеника. Не ми беше трудно да го разбера просто защото нямах намерение да ги мамя. В ония години бях убеден, че през целия си живот няма да измамя никого. Затова се засмях и отвърнах:

— Утре. Още сутринта!

Отговорът ми явно ги успокои, но не ги задоволи. Не можеха да приемат подобно бързане, тъй като всичките им познати щяха да си помислят, че Вали е бременна. Накрая се споразумяхме за една дата след около два месеца. Трябваше да се разпратят покани и да се организира една наистина достойна за семейството сватба. Всичко това нямаше значение за мен. Не знаех дали все още съм влюбен, но бях щастлив и това ми стигаше. Вече не бях сам, вече можех да сложа началото на своя собствен летопис. Животът ми ще потече като пълноводна река, ще имам жена и деца, роднините на жена ми ще бъдат и мои роднини. Ще устрои живота си върху една малка частица от огромния град и тази частица ще бъде само моя. Край на самотното и безполезно съществувание. Ще ме канят на гости по празници и рождени дни, ще идват да ме виждат близки хора. С една дума, щях да бъда „нормален“ за пръв път в живота си. Службата в армията не се броеше. И тръгна. В продължение на цели десет години бях зает само с едно — да се вградя в света на нормалните хора.

От моя страна на сватбата присъстваха само брат ми Арти и две-три момчета от Школата. Наложи ми се да преодолея и един малък технически проблем — да обясня на Вали, а след това и на пастора, че истинското ми име не е Мерлин. Дадох им за пример Марк Твен, който също като мен официално си беше сменил името. Вали замълча, а пасторът кимна така, сякаш беше венчал поне стотина писатели, които бяха направили същото.

Признавам, че в онези години отношението ми към писането беше направо мистично. Исках то да бъде чисто и недокоснато. Страхувах се, че научат ли хората кой всъщност съм аз, магията ще бъде развалена. Желаех да пиша за универсални герои — първата ми книга беше почти напълно символична — исках да се превъплъщавам в две личности, между които няма абсолютно нищо общо.

Назначението си във Федералното военно окръжие получих благодарение връзките на мистър О’Трейди. Станах администратор в Службата по запаса.

След раждането на децата животът ми стана по-еднообразен, но все така щастлив. Не излизахме никъде, с изключение на почивните дни, в които посещавахме брат ми Арти, или отивахме на вечеря у родителите на Вали. Вечер бях зает с писане, а Вали прескачаше до съседите. Имаше цял куп приятели в блока. Понякога й се налагаше да ходи по разни събрания и тогава аз оставах да наглеждам децата и да работя върху книгата си. Никога не я придружавах на тези мероприятия. Когато от благоприличие и тя канеше някоя съседка, аз обикновено се оттеглях. Вали усещаше, че гостите й не са ми много приятни и ги канеше максимално рядко. В една такава вечер аз взех някакъв ръкопис и се затворих в стаята на децата. Вали поискала да ме представи и тръгнала да ме търси из къщата. Никога няма да забравя обиденото й лице, когато ме откри да си чета кротко и да не давам пет пари нито за гостите й, нито за самата нея.

Няколко дни след тази дребна неприятност за пръв път се разболях. Събудих се в два часа през нощта от остра болка в гърба и стомаха.

Не можех да си позволя домашна визита на лекар, стиснах зъби и зачаках утрото. На другия ден постъпих в Болницата на ветераните от войната. Цяла седмица ми правиха снимки и различни изследвания. Не откриха нищо. Междувременно получих втора криза. По симптомите й докторите стигнаха до заключението, че имам възпаление на жлъчката.

След седмица отново се озовах в болницата. Този път кризата беше толкова силна, че ми инжектираха морфин. Два дни не ходих на работа и уж се пооправих. Но тъкмо преди Коледа, малко преди края на нощната смяна в банката, получих наистина ужасен пристъп. (Пропуснах да спомена, че се бях хванал на нощна работа в една банка, за да изкарам някой допълнителен долар преди коледните празници.) Болката ме разкъсваше, но реших да се добера до Двадесет и трета улица, на която беше Болницата на ветераните. Таксито ме остави на половин пряка от входа малко след полунощ. В момента, в който светлините му се стопиха в нощния мрак, вледеняваща болка в слънчевия сплит ме повали. Коленете ми се подгънаха, а болката обхвана и гърба ми. Проснах се на леденостудения тротоар, без да мога да мръдна. Входът на болницата беше на някакви си тридесетина метра по-нататък, но едва ли можех да разчитам на помощ. Бях напълно парализиран, но въпреки това не се страхувах. Единственото ми желание беше да изгубя съзнание или да умра, за да не усещам повече разкъсващата болка. Пет пари не давах нито за семейството си, нито за Арти.

Исках да ме няма. В помътеното ми съзнание за миг изплува образът на легендарния Мерлин. Жалко, оказа се, че съвсем не съм велик магьосник. Спомням си, че болката ме претърколи в мръсната канавка, а бордюрът изведнъж се оказа удобна възглавница за главата ми.

От тази позиция виждах съвсем ясно коледната украса на някакъв магазин през улицата. Болката мъничко ме отпусна. Лежах безпомощен като жалко животинче. Някога, преди цяла вечност, бях творец. Успях да издам цяла книга, а един критик ме нарече дори гений и нова надежда на американската литература. А сега умирах в мръсотията като куче, макар да нямах никаква вина за това. Просто нямах пари в банката и никой на този свят не го беше еня дали съм жив или мъртъв. Това е положението. Чувството за самосъжаление почти успя да постигне ефекта на морфина.

Нямам представа за колко време съм изпълзял от канавката. Нямам представа и за колко време съм допълзял до входа на болницата, но най-сетне попаднах в ярко осветеното преддверие. Спомням си, че някакви хора ме вдигнаха, поставиха ме на количка и ме откараха в интензивното отделение. Там отговорих на няколко въпроса, а после изведнъж се озовах в топло и чисто легло. Болката изчезна и изведнъж ми се приспа. Разбрах, че съм получил доза морфин.

Когато се събудих, на леглото ми седеше млад доктор и ми мереше пулса. Беше доктор Кон — същият, който ме беше лекувал при последната криза. Видял, че отварям очи, той широко ми се усмихна:

— Жена ти знае, че си тук. Ще дойде да те види, след като изпрати децата на училище.

Кимнах в знак на благодарност и рекох:

— Май ще се наложи да ме оперирате преди Коледа…

Доктор Кон за момент се замисли, после бодро отвърна:

— Тъй и тъй си чакал прекалено дълго, защо да не изчакаш и до Коледа? Ще насроча операцията за двадесет и седми, а ти ще постъпиш веднага след празника. Ще ни трябва поне един ден, за да те подготвим.

— Добре — рекох аз.

Вярвах на този човек. Той май беше единственият тук, който разбираше защо държа да се оперирам след Коледа.

— Не зная какви са ти намеренията, но съм с теб — простичко рече той и стана.

Нима можех да му кажа, че до Коледа съм се хванал да работя на две места едновременно, за да купя играчки на децата си? Нима можех да му кажа, че искам да вярват в Дядо Мраз, че нося цялата отговорност за щастието на своето семейство, че то е единственото нещо на този свят, което имам?

Никога няма да забравя този млад лекар. На външен вид беше като докторите от холивудските филми, но за разлика от тях беше скромен и непретенциозен. Натъпка ме с морфин и ме изпрати у дома. Имал е причини да го направи, разбира се. Защото няколко дни след операцията влезе при мен със светнало лице.

— Млад си за болна жлъчка, изследванията нищо не показаха — направо започна той. — Реших да оперирам на риск, само по симптомите. И излезе точно това, което предполагах — една натъпкана с големи камъни жлъчка. Искам да знаеш, че вътре нямаш нищо друго и нямаше причини за тревога. Гледах много внимателно и съм убеден, че съвсем скоро ще бъдеш като нов!

В онзи момент изобщо не разбрах какво е искал да ми каже. Чак след една година проумях, че се е страхувал от рак и именно това е била причината да отложи операцията ми за след Коледа. Но такъв съм си аз — винаги късно загрявам.

6.

Продължих да разказвам историята си на своите нови приятели. Разказах им как Арти и Вали идваха всеки ден в болницата, как Арти ме бръснеше, а после откарваше Вали у дома и вземаше оттам жена си, оставена да пази децата ми.

Къли лукаво се подсмихваше.

— Тъй че белегът ми е от тази операция — приключих аз. — Ако имахте капка акъл, веднага щяхте да разберете, че ако човек го надупчат на това място, той няма да играе комар във Вегас, защото отдавна ще се е преселил при светиите!

Усмивката на Къли се разшири:

— А не допускаш ли, че след болницата брат ти не е утешавал и по друг начин нещастната ти женичка? — попита той. — Или точно по тази причина си избягал от нея?

Разсмях се като луд. Няма как, трябваше да им обясня що за човек е Арти.

— Страшно хубав мъж — започнах. — Приличаме си, но той е малко по-голям от мене.

Но истината е малко по-различна. На практика аз съм нещо като недовършено копие на Арти, скицирано набързо и леко небрежно. Устните ми са твърде дебели, очите доста хлътнали, а носът — прекалено голям. Не изглеждам зле, общо взето, но само когато човек не ме сравнява с Арти. Признах пред приятелите си, че Вали стана моя жена главно защото беше единствената от всичките ми гаджета, която не се влюби в брат ми. Той наистина е невероятно красив, с нежни и деликатни черти, като гръцки бог. Момичетата лудееха по него, плачеха и се заканваха да сложат край на живота си. Това дълбоко го разстройваше. Не разбираше защо се държат по този начин просто защото никога не успя да осъзнае собствената си привлекателност. Обратно — дори се притесняваше, че е дребен и няма развити бицепси.

Но най-много се смущаваше от властта си над жените. Не можеше да разбере на какво се дължи тя, измъчваше се, дори започна да се мрази. Ех, ако аз разполагах с подобни качества! Винаги ме е привличало безумното влюбване. Онова, което не се свързва нито с красотата на обекта, нито с неговия характер, интелигентност или чар. С други думи — винаги съм мечтал да бъда обичан, без да съм го заслужавал, без да се боря или да работя за тази любов. Подобна любов харесвах по начина, по който харесвах парите, спечелени от комар.

Но Арти направи друго — започна да се облича в грозни и не по мярка дрехи, всичките му костюми бяха старомодни и в неподходящи цветове. Правеше всичко възможно да премахне или поне да прикрие чара си. Отпускаше се само в компанията на най-близките си хора. С останалите се държеше затворено и отчуждено, без, разбира се, да бъде груб. Но и тази тактика не му донесе успех, сълзливите обожателки продължаваха да го обсаждат. По тази причина се ожени съвсем млад и в момента вероятно е единственият верен съпруг в града, наречен Ню Йорк.

Арти работеше като химик в контролната лаборатория на федералната служба за хранителни продукти и лекарствени препарати. Там също си имаше неприятности с колежките, но все някак успяваше да се справи. Сближи се със семейството на най-добрата приятелка на жена си. Цели пет години си ходеха на гости, станаха наистина близки. Арти постепенно се отпусна и свали гарда, превърна се в нормален човек. Но приятелката на жена му се влюби до полуда в него, напусна мъжа си и разкри чувствата си на целия град. Жена му започна да го подозира. Тогава за пръв и последен път го видях побеснял. Гневът му беше страшен. При обвиненията на жена си, че е поощрил подобно развитие на нещата, той се обърна и процеди със смразяващ кръвта глас:

— Ако действително вярваш в това, махай се, по дяволите, от живота ми!

Тъй неестествено прозвучаха думите му, че жена му полудя от разкаяние. Според мен тя тайно се беше надявала да открие някаква вина у него, за да може да го обвърже както жените го правят.

Жена му беше сред малцината, които знаеха тайната слабост на Арти — той беше човек, който не понася страданията на околните, а още по-малко беше в състояние да им ги причинява. Нямаше сила да се противопоставя на хората и именно затова намразваше жените, които се влюбваха в него. Аз си мисля, че именно тази болезнена чувствителност го възпира. Иначе беше съвсем нормален мъж и вероятно с удоволствие би споделил любовта на жените, които го преследваха. Но страхът му от евентуалните конфликти беше огромен. Жена му казваше, че бракът им би бил съвършен, ако от време на време си вдигаха по някой малък скандал. Беше опитвала, разбира се, коя жена не го прави? Но, пак по собствените й думи, кавгите им били съвсем едностранни. Влагала всичките си сили, умения и красноречие в тях, но в крайна сметка той я ликвидирал само с една-единствена студена забележка, казана толкова на място, че тя се оттегляла с насълзени от безсилие очи.

Но с мен Арти беше съвсем друг. Беше баткото и се държеше като такъв. Познаваше ме като петте си пръста, далеч по-добре от жена ми. Въпреки това никога не ми повишаваше тон.

Две седмици след операцията се възстанових напълно и се прибрах у дома, като не забравих да се сбогувам с доктор Кон.

Сестрата, която донесе дрехите ми, каза, че трябва да подпиша някакви документи и ме придружи до канцеларията. Беше ми мъчно, че никой не дойде да ме вземе. Нито приятел, нито роднина. Почувствувах се като изоставено дете. Нима беше редно след една толкова тежка операция да си тръгна с метрото? Ами ако ми прилошее? Ако припадна? Господи, колко зле се чувствувах! Сетне избухнах в смях, защото си дадох сметка, че наистина не съм в ред.

Арти на няколко пъти ме попита кой ще дойде да ме вземе. Казах му да не се тревожи, защото това ще стори жена ми. На Вали пък казах обратното. Не се появи никой от приятелите ми, логично решили, че в ден като този ще искам да бъда със семейството си. Но истината беше съвсем проста, в онзи миг страшно много ми се искаше да бъда обиден на някого, независимо на кого.

Все пак този „някой“ трябваше да го знае, нали? Винаги съм се гордял със своята самостоятелност, винаги съм бил сигурен, че мога да живея напълно сам, без чужда грижа. Но в онзи миг изпитах нужда от сълзливата сантименталност, която се произвежда в такова изобилие от света.

По тази причина почти се разплаках, когато се върнах в болничната стая и видях, че Арти е там и вече е взел куфара ми. Бях толкова развълнуван, че разтворих ръце и го прегърнах. Бях го правил само няколко пъти в живота си.

— Как, по дяволите, разбра, че точно днес ще ме изпишат? — попитах го аз с идиотски щастлива усмивка.

— Ами просто позвъних на Валъри, лайно такова! — тъжно и малко уморено отвърна той. — Казал си й, че аз ще дойда да те взема…

— Нищо подобно! — опитах се да протестирам аз.

— Хайде, хайде! — промърмори той и ме поведе към изхода. — Знам си човека! Но това не е честно спрямо хората, които държат на теб, да знаеш!

Когато седнахме в колата му казах:

— Не исках да ви създавам затруднения…

Зает с оживеното улично движение, Арти нямаше как да извие глава и да ми види очите. Но въпреки това думите му ме шибнаха като камшик:

— Тия номера ще ги правиш на мен, но не и на Вали, чуваш ли?

Наистина ме познаваше като петте си пръста. Нямаше нужда да му обяснявам как се чувствува един скапан неудачник. В такъв ме бяха превърнали упоритите неуспехи в писателското поприще, срамът, че не мога да се грижа за семейството си както трябва. Затова не исках да се моля, дори когато ставаше въпрос за отвеждането ми в болницата. Дори на собствената си жена.

У дома Вали ме чакаше. Посрещна ме на вратата и ме целуна малко стреснато, сякаш вече не беше очаквала да се върна. После отидохме в кухнята да пием кафе.

— Не мога да разбера защо не ми се обади — промълви тихо Вали и леко докосна ръката ми.

— Защото иска да бъде герой! — обясни й вместо мен Арти.

Каза това просто за да я изкара от релсите и да ми спести обясненията. Знаеше, че съм психически потиснат, но вярваше, че ще се оправя и няма защо да тревожа жена си. На всеки се случва да прояви слабост. Дори героите се уморяват понякога, дявол да го вземе!

Арти изпи кафето и си тръгна. Понечих да му благодаря, но ироничната му усмивка ме спря. Същевременно лицето му запази леко напрегнатия си израз и аз знаех, че това е от тревога за мен. И неговият живот не беше лек.

Вали ми приготви леглото. Помогна ми да се съблека, после свали и своите дрехи и се сгуши до мен.

Заспах моментално, спокоен и чист. Докосването на топлото тяло до мен, на нежните ръце, коси и очи превърнаха съня ми в сладко убежище. Такъв сън не можеше да се получи с никакви хапчета. Когато се събудих мястото й до мен беше празно. Но от кухнята долетя познатият глас, почти веднага заглушен от веселото чуруликане на децата. На моите деца. Животът отново придобиваше смисъл.

За мен жените винаги са представлявали убежище. Вярно е, че го използвах съвсем егоистично, но именно благодарение на него животът ставаше поносим. Не можех да си представя, че на този свят има мъже, които могат да излекуват раните от всекидневните поражения без помощта на подобно убежище. Господи, колко често съм се връщал у дома изпълнен с омраза към отминалия ден, безплоден и безнадеждно погубен като предишния! Господи, колко често съм се връщал разтревожен до смърт заради парите, които дължа навсякъде! Господи, колко често съм бил убеден, че окончателно губя битката с живота, защото никога няма да стана свестен писател! И изведнъж болката изчезва — аз просто вечерям със семейството си, разказвам приказки на децата, а после с наслада любя своята вярна съпруга. Чудото е станало факт. А то е чудо не защото се е случило на Вали и на мен, а защото му се радват милиони мъже, завърнали се в своето убежище. Хиляди години са го правили… Няма никакво значение, че чудото не се крепи само от любовта, че в негова помощ често се намесва и омраза от най-чиста проба. Нали затова сме хора!

Накрая, естествено, всичко отминава.

Приятелите ми във Вегас научиха всичко това на отделни фрагменти — едни над чашка в кафенето, други — по време на някоя от обичайните ни среднощни вечери. Когато стана ясно, че няма какво повече да добавя, Къли присви очи и каза:

— Не разбрахме само защо си зарязал жена си!

Джордън вдигна глава и укорително го погледна. Както обикновено, той отдавна беше разбрал всичко.

— Не съм зарязал нито жена си, нито децата си — рекох. — Просто изпитах необходимост от малко почивка. Пиша й всеки ден. Някоя сутрин ще се събудя с желанието да се прибера и тогава ще взема първия самолет.

— Просто така? — учуди се Джордън. Зададе въпроса си без ирония, наистина искаше да знае.

Даян мълчеше както обикновено. После изведнъж се размърда, потупа ме по коляното и каза:

— Аз ти вярвам.

— Ти пък откога взе да вярваш на мъжете? — не скри учудването си Къли.

— Повечето мъже са боклуци! — отвърна Даян. — Но Мерлин не е от тях. Все още…

— Благодаря — рекох.

— Но ще станеш! — хладно ме погледна тя.

— А какво ще кажеш за Джордън? — не се стърпях аз. Знаех, че е влюбена в него. И Къли го знаеше. Само Джордън не знаеше, но той просто не искаше да знае и не му пукаше. В случая обаче надделя вродената му любезност и той вдигна очи към момичето, сякаш наистина се интересуваше от мнението й. Изглеждаше страшно зле. Под мъртвешко сивата кожа на лицето му зловещо прозираха костите.

— Не, ти не… — объркано промълви Даян.

Джордън веднага й обърна гръб, очевидно разочарован от отговора й.

Макар и най-отворен от всички, Къли последен разказа своята история. Подобно на всички останали, и той премълча най-важната част от нея — част, която открих години по-късно. Все пак нарисува една относително честна картина на характера си, или поне така изглеждаше. Всички знаеха, че поддържа тайнствени отношения със собственика на хотела Гроунвелт. Всички виждахме, че е непоправим комарджия и човек с не особено обемист интелектуален багаж. Джордън никак не беше очарован от него, но аз откровено се поддавах на тайнствения му магнетизъм. Просто бях устроен така — привличаше ме всичко необикновено и нестандартно, не се занимавах с морални оценки, чувствах се над тях. Седях, слушах и запомнях.

Къли е класа. Къли е пламък и вдъхновение. Никой не може да го победи, защото той мачка всичко наред. Къли има вроден инстинкт за оцеляване, жажда за живот, базираща се върху тотална аморалност и пълно пренебрежение към законите на етиката. И въпреки това е безкрайно симпатичен човек, отличен събеседник. Интересува се от всичко, умее да общува с жените по онзи реалистичен и изчистен от сантиментални глупости начин, който жените ценят особено много.

Макар и без пукната пара в джоба, този човек е в състояние да вкара в леглото си всяка мадама от балета, омайвайки я със сладката си приказка. А ако мадамата се окаже далеч по-непристъпна от очакванията му, влизаше в действие изпитаният номер с коженото палто.

Номерът наистина е страшен. Учтив и влюбен, Къли повежда момичето към един от най-скъпите бутици за кожени облекла във Вегас. Момичето няма откъде да знае, че собственикът е стара дружка с Къли. Там циркът е пълен — собственикът пръска по пода най-скъпите си модели от всевъзможни кожи, коя от коя по-скъпи и по-редки. Мадамата е шашната и след добре изиграно колебание посочва най-скъпата от тях. След като изборът е направен, собственикът вади сантиметърът и й взема мярка. После обещава палтото да бъде готово след две седмици, а Къли му подписва чек за две-три хиляди долара като предплата. Много внимава и никога не забравя да даде разписката на момичето.

Вечерта я отвежда на скъпа вечеря, позволява й да похарчи няколко долара на рулетка, а после я качва в стаята си. Там, по собствените му думи, мадамата няма накъде да мърда, защото разписката за няколко хиляди долара е сгушена на топло в чантичката й. Всъщност защо не, мисли си тя. Та този човек е наистина лудо влюбен! Къли знае, че има случаи, при които нито бурните чувства, нито номерът с палтото могат да гарантират стопроцентов успех. Но двете заедно (пак по собствените му думи) създават такива условия за преговори, при които победата му не подлежи на съмнение.

Разбира се, момичето така и не вижда втори път своето кожено палто. Някъде по средата на двуседмичната им идилия Къли вдига страшен скандал и отношенията им са скъсани безвъзвратно. Но нито веднъж, забележете, нито веднъж той не е получил обратно своята разписка. Мадамата неизменно ще си строши краката да бърза към бутика в опит да се докопа поне до предплатата. Но собственикът хладно й обяснява, че Къли отдавна е анулирал поръчката и си е прибрал парите. Като награда за добре изиграната роля често приема в леглото си някоя от отхвърлените красавици.

За онези, които практикуват спорта само от време на време, Къли си има друг номер… При тях майката му е търпение. Може пет нощи подред да си пие питието с някоя от тях, да слуша проблемите й с безкрайно внимание и искрена симпатия. Никога не допуска фаталната грешка да прояви признаци на нетърпение. След известно време, най-често на третата вечер, идва ред и на номера. С бавни и отмерени движения вади банкнота от сто долара, слага я в плик и пъха плика в страничния джоб на сакото си. После казва:

— Виж какво, скъпа. Нямам навика да върша подобни неща, но ти наистина ми харесваш. Нека се порадваме на удобствата в стаята ми, а после ще си вземеш такси с помощта на това малко пликче тук.

Колкото за приличие, момичето започва да протестира. Тя иска тази банкнота, но едновременно с това не желае да я вземат за проститутка. На този етап влиза в ход неотразимият чар на Къли.

— Вероятно ще позакъснееш — казва той. — Защо трябва сама да плащаш таксито си? Това е най-малкото, което мога да направя за теб, защото наистина ми харесваш, повярвай ми! Нима има нещо лошо?

След тези думи задължително вади плика и й го подава. Момичето го поема колебливо и бърза да го пусне в чантичката си. Следващият етап трябва да се измине бързо. Без повече приказки той я качва в стаята си и я скъсва от чукане. А после идва интересното — след няколко часа мадамата си тръгва и още в асансьора бърза да отвори плика и да си вземе заработената стотачка. Но вместо нея вади десетачка, защото в джоба на Къли е имало два еднакви плика.

Мадамите реагирали различно пред лицето на този факт. Някои се връщали обратно и започвали да блъскат като луди по вратата. В такива случаи той отивал в банята, пускал крановете докрай и се заемал с бръснене. Имало и други случаи — някое по-срамежливо и не толкова опитно момиче му се обаждало от фоайето да му обясни, че е станала грешка и в плика има десет, а не сто долара. Къли много обичал тези ситуации.

— Правилно — отвръщал той. — Колко може да струва твоето такси? Два, най-много три долара… За сигурност ти дадох десетачка.

— Но нали видях с очите си, че слагаш в плика банкнота от сто долара! — обърквало се момичето.

Тук Къли започвал да говори с надменен и леко учуден глас.

— Сто долара за такси? — недоумявал той. — Господи, нима ще се окаже, че си една долна проститутка? Никога в живота си не съм плащал за курви! Слушай, мислех те за свястно момиче и наистина те харесвах… А сега ми излизаш с такива номера! Моля те, никога вече да не ми се обаждаш!

Понякога, когато бил сигурен, че може да си го позволи, минавал и на друг вариант.

— Грешиш, скъпа — казвал. — Просто си се заблудила…

След което правел опит за още един безплатен сеанс. Някои момичета искрено вярвали, че е станала някаква грешка, други се правели, че вярват, за да не изглеждат глупави. Част от тях дори отново го посещавали, само и само да му докажат, че не са проститутки, че не са скочили в леглото му за някакви си сто долара.

Къли не правел всички тези номера от чувство за спестовност, защото проигравал на комар и последния си цент. Правел ги единствено заради приятното усещане, че може да върти на пръста си всяка непристъпна на пръв поглед красавица. Най-много си падал по мадами с репутация на жени, които преспиват само, с когото те харесват.

Когато някоя мадама се оказвала наистина непреклонна, Къли прибягвал до далеч по-комплицирани похвати. Правел й вълшебни комплименти, смутено признавал, че от години не може да се възбужда от случайни жени, че може да се люби само когато е влюбен до полуда. На такива момичета правел по някое и друго дребно подаръче, редовно им отпускал двадесетачка за такси. Но въпреки това попадал и на такива умници, които не го пускали дори да припари до леглото им.

Тогава сменял тактиката. Пускал в ход историята за своя най-добър приятел, страхотен богаташ. Той имал навика да проявява грижи за самотните момичета само от приятелски чувства и никога нищо не искал от тях. Ей сега ще дойде да изпием по чаша! И приятелят действително идвал, при това наистина богат. Естествено, с Къли се познавал единствено от казиното, но винаги бил я собственик на верига от магазини за готово облекло в Ню Йорк, я притежател на автомобилен салон в Чикаго. Къли навивал мадамата да приеме поканата на приятеля за вечеря. Разбира се, човекът бил инструктиран предварително. Момичето не виждало причина да откаже. Предлагали й безплатна вечеря с богат и приятен човек, нищо повече.

На другия ден богаташът й изпращал подарък за сто-двеста долара, придружен от нова покана. Продължавал да се държи изключително коректно и капанът щраквал. Волю-неволю мадамата започвала да мечтае, в съзнанието й заплували хиляди приятни неща — кожени палта, скъпи автомобили, пръстени с едри брилянти… Скачала в леглото на богаташа, забравяйки напълно за доскорошната си непристъпност. Но ставало така, че на другия ден перспективният приятел отлитал с първия самолет, а потресеното момиче падало в скута на Къли като зряла круша. Срещу не повече от тарифата за едно такси, разбира се.

У Къли не съществуват нито скрупули, нито задръжки, нито угризения на съвестта. Той твърдо вярва, че всички неомъжени жени са прикрити проститутки, които се навъртат край мъжете с куп номера, включително и номера с голямата любов. По тази причина мъжът има пълното право на самозащита с контра номера. Слабо подобие на угризение изпитва единствено в случаите, при които момичето нито блъска по вратата му, нито се обажда по телефона. В подобни случаи е убеден, че е имал работа с момиче на място, с момиче искрено унижено от измамата. Случвало му се е дори да се заеме с издирването на такива момичета. Проверявал е дали имат пари да си платят наема и да изкарат месеца, после обръщал всичко на шега и оставял по някоя и друга стотачка.

На практика за Къли тази игра винаги е била една голяма шега, нещо, за което може да разказва на своите приятели — най-често непоправими комарджии, крадци и измамници. Всички се смеят, всички го хвалят, че не се е оставил да го изцедят. Жените са истински враг на измамниците. Враг, който притежава съблазнителни лакомства, но за тях трябва да се плаща. Да се плаща с пари, време и чувства. Измамниците също имат нужда от женска компания и женска ласка. Те са в състояние да платят няколко хиляди долара, да речем за самолетен билет от Вегас до Лондон, само и само да имат край себе си момичето, което харесват. Това е съвсем в реда на нещата. А горкото момиче просто си събира багажа и тръгва. Трябва да си изработи парите. Трябва да е готова по всяко време — независимо дали става въпрос за една бърза пушка по средата на разгорещена игра или за минет преди вечеря. Без всякаква предварителна нагласа, без обичайните куртоазии. И без мърморене, без никакво мърморене, за бога! Ето ти пищова ми, погрижи се за него. Няма значение дали ме обичаш, няма значение, че точно сега си гладна! После ще разглеждаш забележителностите, после ще спиш. И хич не ми пука дали предпочиташ да го правиш по-късно, довечера, идущата седмица, след Коледа! То ми е необходимо сега, веднага! Бързо обслужване двадесет и четири часа в денонощието, това се иска, моето момиче. Истинските комарджии и професионалните измамници държат всичко да бъде първо качество!

Лично на мен номерата на Къли ми се струваха доста коварни, но въпреки това жените си падаха по него. Вероятно голяма част от тях прозираха повечето от триковете му, но ги приемаха с типичния женски мазохизъм. Цял куп измамени от него мадами го чувстваха толкова близък, че бяха готови да легнат в постелята му в момента, в който ги повикаше. А не дай боже да се разболее! Тогава стаята му направо се пука по шевовете от сладкопойни славейчета, които го къпят и хранят, а после, просто за да заспи, вземат да му продухат и тръбата! В замяна на това Къли проявяваше безкрайно търпение към капризите им и никога не им се ядосваше. Когато някоя от тях все пак успееше да го изкара от нерви, той сбърчваше чело и процеждаше с убийствено презрение:

— Я иди да се поразходиш, малката!

Думите му имаха опустошителен ефект, за който не по-малко допринасяше и промяната във външния му вид. Ядосан, той беше направо грозен — сбръчкан, черен и отвратителен. Допусках, че умишлено става груб, когато вижда, че чарът не му върши работа.

Но въпреки цялата тази история, Къли беше истински потресен от смъртта на Джордън. Страхотно се ядоса и прие самоубийството му като лична обида. Непрекъснато се проклинаше, че е отказал да вземе онези двадесет бона. Аз обаче усещах, че причините за гнева му са съвсем други. Няколко дни по-късно го открих на масата за блекджек в официално облекло. Обясни ми, че е започнал работа в казиното и няма да играе повече. Не му повярвах, мислех, че се шегува. Но той се оказа сериозен и действително престана да играе. Имах чувството, че изведнъж е решил да стане монах.

7.

Една седмица след смъртта на Джордън си тръгнах. Бях убеден, че никога повече няма да стъпя във Вегас.

Къли ме изпрати до летището. Влязохме да изпием по едно кафе докато обявят полета за Ню Йорк. Страшно се изненадах, когато видях, че Къли е истински развълнуван от раздялата.

— Ще се върнеш пак — промълви той. — Във Вегас всички се връщат. Ще ме намериш тук и ще си прекараме чудесно!

— Бедният Джордън! — въздъхнах аз.

— До смъртта си няма да разбера защо го направи! — повиши глас Къли. — Защо, господи? Защо го направи този човек?

— Може би, защото не беше щастлив — рекох.

В този момент обявиха полета ми и аз му протегнах ръка.

— Дрънни ми един телефон, ако нещо загазиш — рече Къли. — Ще те измъкна от всякакви мръсотии, защото сме приятели!

Видял учуденото ми лице, той ме прегърна през рамото и добави:

— Казвам ти това, защото си човек на действието. А такива като теб винаги си имат неприятности. Обади ми се.

Мислех, че го казва просто така. Но четири години по-късно, когато той действително беше на гребена на вълната, аз получих съдебна призовка по обвинение, което можеше да ми донесе доста годинки затвор. Тогава му се обадих за помощ и той пристигна в Ню Йорк още с първия самолет.

8.

Огромната сребърна птица напусна окъпания в светлина Запад и се хлъзна в сгъстяващия се мрак на Източната зона. Със свито сърце зачаках приземяването. На летището щеше да ме посрещне Арти, за да ме отведе в недовършения жилищен квартал на Бронкс при жена ми и децата. Предвидливо им бях купил дребни подаръчета — миниатюрни, но действащи ротативки за децата и пръстен с перли за Вали, който струваше двеста долара. Продавачката в бижутерийния магазин на „Ксънейду“ искаше за него петстотин, но Къли ми уреди специално намаление.

Никак не ми се мислеше за мига, в който ще се изправя пред семейството си. Бях гузен и ненавиждах сцената, която трябваше да се разиграе между Вали и мен. По тази причина насочих мислите си към онова, което ми се беше случило във Вегас.

Мислех си за Джордън. Вече не изпитвах мъка за него. В крайна сметка бяхме се познавали едва три седмици и едва ли ми беше станал толкова скъп. Но в мъката му имаше нещо трогващо. Не бях изпитвал подобно нещо в живота си, искрено се надявах никога да не го изпитам. Постоянно наблюдавах този човек, изучавах го така, както се изучава шахматна задача. Беше водил съвсем обикновен живот, спокоен и щастлив. Трусовете бяха настъпили само година преди края. Защо тогава не беше успял да се съвземе? Или се променяш, или загиваш, каза веднъж той. Това е същността на живота. А той не беше успял да се промени. И грешката си беше негова.

През тези три седмици лицето му изтъня и стана още по-светло. Сякаш костите под бледата кожа напираха да изскочат навън и да изкрещят непонятното си предупреждение. Тялото му се топеше с тревожна скорост. Не бях виждал човек да отслабва толкова бързо. Нищо друго не издаваше полъха на смъртта. Сега, когато се връщах мислено към изтеклите дни и нощи, вече ми беше напълно ясно, че поведението му е било подчинено на една-единствена цел — да ме заблуди, да насочи вниманието ми в погрешна и безопасна за намеренията му посока. Когато му отказах двадесетте бона, просто исках да му покажа своето възхищение. Смятах, че подобно нещо ще му бъде от полза. Но той явно вече бе изгубил онова чувство, което Остин нарича „благословия на обичта“…

Според мен Джордън се срамуваше от отчаянието си. Като всеки солиден американец той считаше, че е срамно да не виждаш смисъл в живота.

Всъщност, уби го жена му. Не, не, да се мисли така е твърде опростено. Значи остава детството му, нещо, което е свързано с родителите, братята и сестрите му. Човек никога не може да излекува раните на детството си. Възрастта не е щит срещу травмите.

И аз като Джордън отлетях за Вегас поради детското чувство, че съм предаден и изоставен. Цели пет години писах своя роман, цели пет години жена ми ме търпя и нито веднъж не се оплака. Не беше доволна, разбира се, но нали всяка нощ си бях у дома и никъде не мърдах, дявол да го вземе? Неуспехът на книгата дълбоко ме разстрои. А Вали само ме погледна и горчиво поклати глава.

— Винаги съм знаела, че няма да пробиеш — рече.

Бях направо смаян. Нима не виждаше какво изпитвам в онзи миг? Нима не разбираше, че това е най-лошия ден в живота ми? Въпреки това точно тогава я обичах повече от всякога. Опитах се да й обясня. Книгата беше добра, но трагичната й развръзка не се хареса на издателя. Той поиска да я променя, а аз отказах. (Ужасно се гордеех с този факт, господ ми е свидетел! И се оказах прав — за собствените си творби винаги се оказвах прав.) Бях убеден, че и жена ми ще се гордее с мен. Което показва един отдавна известен факт — всички писатели са кръгли глупаци. Защото жена ми не само не се гордееше с мен, но беше направо бясна. Живеехме бедно, дължахме пари на един куп народ, какво толкова се надувам и за какъв се мисля, да ме вземат мътните?! (Не го каза точно така, разбира се. Нито веднъж не чух Вали да произнася ругателни думи.) Но беше толкова бясна, че грабна децата и излезе. Върна се чак когато стана време да им приготви вечерята. Господи, нима това беше момичето, което преди няколко години също мечтаеше да стане писателка?

Успяхме да се оправим горе-долу благодарение на тъста ми. Един ден се сблъсках с него на прага на някаква евтина книжарница, стиснал под мишница куп преоценени романи. Въпреки прекрасния пролетен ден, той беше уморен и напрегнат, просто съсипан от работа. Лицето му бавно се наля с кръв, гледайки ме как се хиля насреща му, предвкусвайки насладата от това, което бях награбил в книжарницата.

— Господи! — просъска той. — Мислех, че си се заел да пишеш сериозно, а ти просто се размотаваш, да те вземат мътните!

За разлика от дъщеря си, той не се притесняваше от ругатните.

Две години по-късно романът ми видя бял свят. Критиката го възнагради с няколко ласкави отзива и толкова. От финансова гледна точка беше пълен провал, тъй като ми донесе едва няколко мизерни хилядарки. Вместо да ме поздрави, тъстът се навъси и рече:

— Е, хубаво… Пет години я писа тая книга и сам видя резултата. Сега вече е време да се заловиш да си гледаш семейството!

Състоянието на нещата ми се избистри особено ясно по време на комарджийските нощи във Вегас. От къде на къде са длъжни да ми симпатизират, дявол да го вземе? Защо трябва да подкрепят моята ексцентричност, само защото съм решил, че мога да правя изкуство? Защо трябва да им пука за нея? Били са абсолютно прави през всичките тези години. Но макар да си изясних напълно тези въпроси, отношението ми към тях вече не беше същото.

Напълно ме разбираше единствено Арти. Въпреки че напоследък и той се разочарова от мен. Не го показа, разбира се, но аз ясно го усещах. Той беше близкият ми човек на този свят. Или поне беше такъв докато не встъпи в брак…

Мислите ми отново отказаха да се съсредоточат върху предстоящото завръщане и побягнаха обратно към Вегас. Въпреки купищата мои въпроси, Къли все пак успя да се измъкне и не каза почти нищо за себе си. Е, поразказа ни нещичко за сегашния си живот, но не обели нито дума за това, с което се е занимавал, преди да се пресели във Вегас. Интересно беше, че любопитство в това отношение проявявах единствено аз. Джордън рядко задаваше въпроси, Къли и Даян — също. Ако бяха го сторили, аз сигурно щях да им разкажа далеч повече неща за себе си.

Двамата с Арти израснахме в сиропиталище. Това не беше толкова лошо, а сега си мисля, че беше дори по-добре от всички онези военни училища и фантастични колежи с добре уреден пансион, в които постъпваха богатите деца, вероятно с единствената цел да не се мотаят в краката на родителите си.

Арти беше баткото, но аз растях по-едър и по-силен от него. Той беше амбициозно и болезнено честно момче. Беше влюбен в точните науки, докато аз предпочитах да фантазирам. Той поглъщаше всичко написано в учебниците по математика и химия и постоянно решаваше шахматни задачи. Научи ме да играя шах, но темпераментът ми се оказа прекалено буен за тази игра. Не я обикнах вероятно и защото не беше хазартна замяна на това, аз четях романи като побъркан. Дюма, Дикенс, Сабатини, Хемингуей, Фицджералд, а по-късно Джойс, Кафка и Достоевски.

Готов съм да се закълна, че сирашкият живот изобщо не се е отразил на характера ми. Бях дете като всяко друго. Никой в по-сетнешния живот и на двамата не можеше да допусне, че не познаваме своите родители. Личеше ни, че сме сираци само по неестествено силните чувства, които ни свързваха. Но така е, предполагам, с всички сираци. Напуснахме сиропиталището в юношеска възраст. Арти си намери работа и аз отидох да живея при него. После той се влюби в едно момиче и аз трябваше да напусна. Постъпих доброволец в армията и участвах във Втората световна война. Върнах се след пет години и заварих Арти такъв, какъвто го помнех винаги. С една-единствена промяна — той вече беше глава на семейство, а аз — ветеран от войната. Толкоз. Само веднъж си помислих за нас двамата като за сираци. Това стана една вечер в дома му. Жена му се умори и отиде да си легне, а ние двамата останахме да си говорим в кухнята. Целуна го за лека нощ, преди да излезе, а аз си помислих, че двамата с Арти сме страхотно специални мъже. Защото като деца никой не идваше да ни целуне за лека нощ.

На практика животът ни в онова сиропиталище беше просто един мираж. И двамата бягахме от действителността с помощта на книгите. Най-любимата ми книга беше приказната история на Крал Артур. Изчетох всички версии и всички издания на тази книжка, включително оригиналът на Малори. Напълно естествено Арти се превърна в приказния крал. Бяха не само адаши, а и много добри хора. Детинското ми съзнание лесно ги сля в един общ образ. Но аз самият не успях да се идентифицирам с някой от смелите рицари на приказката, например с Ланселот. Всички ми се струваха кухи и тъпи, без да зная защо. А дори като дете не проявявах никакъв интерес към Светия Граал. Не исках да бъда и Галахад.

Влюбих се дълбоко в Мерлин и чудотворните му способности. Примирах от удоволствие, когато четях как се превръща ту в ястреб, ту в някакво друго животно, как става невидим, когато си пожелае. Привличаха ме дългите му отсъствия, но най-много ми харесваше сцената, в която отказва да бъде повече дясната ръка на крал Артур. Особено причината за този отказ — любовта му към едно младо момиче, което беше решил да научи на всички свои магии. Той знаеше, че това момиче ще го предаде и ще използва собствените му заклинания срещу него. Знаеше, че ще бъде окован в една мрачна пещера и ще лежи в нея цели хиляда години преди заклинанието да изгуби своята сила. Едва тогава ще бъде в състояние да се върне обратно в света на хората. Господи, какъв фантастичен магьосник, верен на своята любов! Накрая ще надживее всички, разбира се. През цялото си детство аз се опитвах да бъда Мерлин в очите на своя брат. След напускане на сиропиталището и двамата официално приехме фамилното име Мерлин. От този миг нататък нито веднъж не си казахме, че сме сираци. Нито помежду си, нито пред някой друг.

Самолетът започна да се снижава. Вегас беше моят Камелот, Вегас беше една ирония на съдбата, която може да обясни само великият Мерлин. Но сега се гмурках обратно в ежедневието и трябваше да дам някакво обяснение както на брат ми, така и на Вали. Голямата птица с рев се понесе по пистата, а аз се заех да събирам пакетчетата с подаръците.

9.

Всичко мина леко и без затруднения. Арти изобщо не ме попита защо съм зарязал Вали и децата и изглеждаше напълно погълнат от шофирането. Беше си купил нова кола — огромно синьо комби. Съобщи ми, че жена му пак е бременна. Това щеше да бъде четвъртото им дете. Поздравих го, а наум си отбелязах да изпратя букет цветя на съпругата му. После реших да не го правя. Човек не бива да изпраща цветя на съпругата на някой, комуто дължи хиляди долари. Още повече, че скоро възнамерявах да му искам нов заем. На Арти му беше все едно, но на жена му можеше да се стори странно.

Докато колата гълташе милите към Бронкс, аз събрах кураж и му зададох най-важния въпрос:

— Какво мисли Вали за всичко това?

— Според мен проявява разбиране — отвърна той. — Не е бясна, ще те посрещне с радост… Виж какво, не си въобразявай, че постъпката ти е чак толкова необяснима. Нали, всеки ден й пишеше? Нали й телефонира няколко пъти? Била ти е необходима тази почивка и толкоз.

В неговата уста всичко звучеше напълно нормално, но аз ясно долових, че едномесечното ми бягство го беше стреснало и той се тревожеше за мен.

После колата навлезе в недовършения квартал, който винаги ме беше потискал. Върху огромна площ бяха струпани еднакви правоъгълни блокове, построени от правителството за градската беднота. За петстайния апартамент плащах само петдесет долара на месец, в които влизаха и режийните разноски. В първите години всичко изглеждаше окей. Построен с държавни средства, този комплекс беше обект на особено внимание от страна на властите. Първите заселници бяха бедни и честни хора, които изкарваха прехраната си с упорит труд. Но благодарение на своето трудолюбие те постепенно се замогваха, купуваха си собствени жилища и се изнасяха оттук. Днес комплексът даваше подслон предимно на онези бедняци, които не могат или не искат да си изкарват прехраната с честен труд.

Наркомани, алкохолици, самотни жени и хора, които преживяват от социални помощи. Голяма част от тях бяха чернокожи и това беше причината Вали да стиска зъби и да мълчи. Не искаше да я вземат за расистка. Но аз знаех прекрасно, че трябва да се преместим час по-скоро в някой квартал за бели. Не исках да се окажа окован в ново сиропиталище и пет пари не давах дали ще ме помислят за расист. Единственото, което знаех, беше, че все повече съкварталци не харесват цвета на кожата ми, а много от тях няма какво да губят и са готови на всичко. Здравият разум ми подсказваше, че положението е опасно и ще продължи да се влошава. Дори белите не харесвах кой знае колко, защо тогава трябва да обичам черните, дявол да го вземе? Родителите на Вали бяха готови да ни отпуснат средства, за да си купим къща на изплащане. Но аз не можех да взема пари от тях. Мога да вземам заеми единствено от брат ми. От Арти Късметлията. Колата спря.

— Ела да изпием по едно кафе — предложих му аз.

— Трябва да се прибирам — поклати глава Арти. — А и не държа да присъствам на милата сценка. Иди да си получиш заслуженото като истински мъж.

Пресегнах се за куфара си на задната седалка.

— Благодаря ти, че ме докара — рекох. — Тези дни ще мина да те видя.

— Заповядай. Сигурен ли си, че имаш пари?

— Нали ти казах, че се връщам с печалба? — намръщих се аз.

— О, вярно… Мерлин Магьосника!

Засмях се, обърнах му гръб и тръгнах към входа на блока. Вътре се спрях и зачаках да чуя мотора на колата му, но очевидно и той беше решил да изчака. Не се обърнах и поех нагоре. На вратата почуках, макар че имах ключ. Вали отвори, дръпна се крачка назад, за да ми направи място и ме прегърна едва след като оставих куфара си на пода. Беше много спокойна, много бледа и много вглъбена в себе си. Бегло бе целунахме — сякаш изобщо не ни пукаше, че това беше първата ни раздяла за десет години съвместен живот.

— Децата искаха да те изчакат, но стана късно и ги сложих да си легнат — каза тя. — Ще ги видиш утре, преди да тръгнат за училище.

Кимнах. Много ми се прииска да надникна в спалнята им, но се уплаших, че ще ги събудя и Вали ще се ядоса. Изглеждаше страхотно уморена.

Понесох куфара към спалнята. Отпуснах се на леглото, а Вали отвори куфара и се зае да вади дрехите ми. Мълчаливо наблюдавах сръчните й движения. Отдели кутиите с подаръците и ги подреди върху шкафа. Мръсните дрехи струпа на две купчини — едната за пране, другата за химическо чистене. После ги грабна и ги понесе към килера. Отидох да я видя, понеже се забави. Заварих я да плаче безмълвно, облегната на бялата стена.

— Ти ме изостави! — почти беззвучно прошепна тя, а аз весело се засмях.

Не беше истина и не това би трябвало да ми каже. Би могла да се стегне и да демонстрира духовитост, такт или находчивост, но тя предпочете просто да ми каже това, което изпитва в момента. Без каквато и да било козметика. Така някога пишеше и разказите си в литературния курс. А аз се разсмях на честността й, на убеждението, че всичко ще се оправи. Бях готов да проявя остроумие и нежност, да й разказвам весели истории. Исках да й бъде добре, исках да я убедя, че едномесечното ми отсъствие не означава нищо.

— Всеки ден ти пишех — рекох. — Поне четири-пет пъти ти се обадих по телефона…

— Зная това — отвърна тя и скри лице в дланите ми. — Но просто не знаех дали ще се върнеш… Не ме интересува какво си правил, не ме интересува нищо… Просто те обичам и искам да си до мен!

— И аз — рекох.

Божичко, колко просто беше всичко.

Вали възнамеряваше да ми приготви вечеря, но аз отказах. Взех един душ и се мушнах в леглото при нея. Беше с нощница, както винаги. Дори когато знаеше, че ще се любим, пак си лягаше с нощница. Един остатък от католическото й детство, който харесвах. Той придаваше известна церемониалност на секса ни. Погледнах потръпващото в очакване тяло и изпитах тихо задоволство от факта, че не бях й изневерявал. Имах купища други грехове, но този поне не беше сред тях. В онези години верността ми си имаше съвсем определена морална цена. Но не зная дали на Вали й ставаше по-добре…

Загасихме лампите и се прегърнахме. Правехме всичко тихо, за да не разбудим децата. Правехме го така, както го бяхме правили в продължение на десет години. Години, през които се бяхме опознали, създали деца и, надявам се, обичали… Вали имаше чудесно тяло и прекрасен бюст, беше пламенна и едновременно с това някак невинна… Откликваше на ласките ми с цялото си тяло, с искрена чувственост и неподправена страст. Сексът ни неизменно беше пълноценен и ни доставяше пълно удовлетворение. Такъв беше и през онази нощ. Почти веднага след него тя заспа, но продължи да стиска ръката ми. Измина доста време преди да се обърне и да прекъсне тази странна и топла връзка.

Но моят вътрешен часовник се беше нагодил на друг ритъм, с три часа по-напред. Лежах с широко отворени очи и се питах защо всъщност бях избягал. В този миг, обграден от дом, вярна съпруга и прекрасни деца, ми се струваше чиста лудост онзи мой почти едномесечен престой из вертепите на Вегас, самотен и откъснат от всички, които обичам. Изпитвах облекчението на животно, което най-накрая се е върнало в дупката си. В този момент бях щастлив, че съм беден, че съм обвързан с тежко семейство, че три деца чакат закрила и прехрана от мен. Бях щастлив, че съм неудачник, но въпреки това лежа до своята съпруга, която ме обича и е готова да посрещне редом с мен несгодите на живота. Сигурно и Джордън се е чувствувал така, преди да узнае лошата новина, кой знае защо си помислих аз. Но аз не съм Джордън. Аз съм Мерлин Магьосника и ще направя така, че всичко да бъде наред.

Номерът е да се припомниш хубавите неща и щастливите мигове. Само тях. Изминалите години бяха предимно щастливи години. Сега ми беше ясно, че съм излязъл от релсите именно защото съм бил прекалено щастлив за условията, при които живеех, за амбициите, които имах. В главата ми изплува блестящото сред мрачната пустиня огромно казино, в което седи Даян и прави своите фалшиви залози. Без шансове да спечели или изгуби, без шансове да бъде щастлива или нещастна. После мястото й зае Къли, облечен в официално сако, а ръцете му сръчно раздават картите от името на банката. Накрая изплува образът на Джордън, както винаги учтиво усмихнат.

Лежах в леглото и чувах дишането на най-близките си хора, на моето семейство. Внезапно изпитах огромен прилив на сили. Бях сигурен, че ще съумея да предпазя своите близки от всички опасности на живота, ще ги предпазя дори от себе си!

Твърдо вярвах, че ще напиша нова книга и тя ще има успех, ще ме направи богат. Бях убеден, че с Вали винаги ще бъдем щастливи, че странният вакуум между нас ще изчезне. Никога няма да я предам! Никога няма да използвам магиите си и да заспя за още хиляда години! Никога няма да се превърна във втори Джордън!

10.

Погледът на Къли беше отправен навън, към червеникаво зелената ивица от блестящ неон, която се простираше под огромните прозорци на мансардния апартамент на Гроунвелт и чезнеше към мрачните и голи планини на пустинята. Беше забравил за Мерлин, Джордън и Даян. Беше се стегнал и чакаше въпросите на Гроунвелт. Даваше си съвсем ясна сметка, че цялото му бъдеще зависи от отговорите, които ще съумее да даде.

В огромния, изцяло остъклен хол имаше малък, но отлично зареден бар. Съседната трапезария се обслужваше от специално оборудвана кухня, чиито персонал беше в състояние да поднесе най-изискани блюда по всяко време на денонощието. Отвсякъде можеше да се наблюдава внушителната панорама на пустинята с нейните мрачни и вдъхващи страх планини. Къли нервно се измести към съседния прозорец. В същия миг на вратата на спалнята се изправи Гроунвелт.

Макар да минаваше полунощ, той беше гладко избръснат и безукорно облечен. Приближи се бавно към бара и тихо попита:

— Какво ще пиеш?

Говореше с източно произношение, придобито най-вероятно в Ню Йорк, Бостън или Филаделфия. Край стените на огромния хол се издигаха претъпкани с книги лавици. Дали наистина ги е чел всичките, запита се Къли. Репортерите на няколко от местните вестници, които следяха отблизо живота на този мъж, несъмнено биха изпаднали в дълбоко недоумение от подобен въпрос.

Къли тръгна към бара и Гроунвелт с жест го покани да си сипе каквото иска. Сипа си два пръста уиски и забеляза, че собственикът е на газирана вода.

— Доволен съм от работата ти — започна без предисловие Гроунвелт. — Но на масата за бакара помогна на онзи Джордън, което автоматически те поставя срещу мен. Вземаш моите пари и играеш против мен!

— Джордън беше мой приятел — тихо отвърна Къли. — Не залагаше бог знае какви суми и аз си помислих, че може да ми пусне нещичко, ако спечели…

— И какво, даде ли ти нещо, преди да си тегли куршума? — полюбопитства Гроунвелт.

— Обеща ни по двадесет бона — на мен, на онова хлапе, дето се мотаеше с нас, и на Даян — примамката с черната дълга коса.

Докато говореше Къли успя да забележи, че Гроунвелт го слуша с неподправен интерес и не изглежда твърде ядосан задето е помогнал на Джордън.

Гроунвелт се приближи до огромния прозорец и се загледа в пустинните планини, които мрачно проблясваха под лунната светлина.

— И остана с пръст в устата, а?

— Допуснах глупава грешка — въздъхна Къли. — Хлапето предложи да вземем парите едва след като натоварим Джордън на някой самолет и ние с Даян се съгласихме. Никога вече няма да направя такава грешка!

— Всеки прави грешки — меко продума Гроунвелт. — Това няма значение, стига грешките да не са фатални. Колко още грешки те чакат в живота… — опразни съдържанието на чашата си и добави: — Имаш ли представа защо постъпи така онзи тип Джордън?

— Жена му го напуснала — сви рамене Къли. — Всичко му взела… Но може би е бил болен, рак или нещо подобно… През последните дни изглеждаше направо ужасно!

Гроунвелт кимна и смени темата.

— Как е в леглото онази малката, дето работи като примамка? — попита той.

— Съвсем прилична — отново сви рамене Къли, после изведнъж се облещи. От спалнята се появи млада и красива жена, гримирана и облечена за излизане. Къли я познаваше — беше една от мацките, които участваха полуголи в нощната програма на бара. Страхотно красива мадама, която направо побъркваше мераклиите с невероятния си бюст.

Без да му обръща внимание, момичето пристъпи към Гроунвелт и го целуна по устните. Шефът я изпрати до входа, измъкна от портфейла си една новичка стодоларова банкнота и я пъхна в ръката й. Затвори вратата след нея, върна се в хола и седна на широкия диван. След едва забележимия му жест Къли се отпусна на крайчеца на фотьойла срещу него.

— Всичко за теб ми е известно — започна Гроунвелт. — Действително си страшен в броенето, а и останалите номера с тестето са ти ясни. От досегашната ти работа разбрах, че не си глупав.

Къли мълчеше.

— Ти си комарджия, но не си от непоправимите. Стремиш се винаги да си крачка пред евентуалния ход на противника. Но сигурно ти е ясно, че рано или късно един майстор на броенето като теб ще бъде изхвърлен от всяко казино. Моите управители отдавна са ти вдигнали мерника, това също го знаеш. Възпирам ги само аз.

Къли продължаваше да мълчи и да чака, а Гроунвелт не сваляше очи от лицето му.

— Всичко около теб е документирано, проверено и изяснено — продължи той. — Не ми е ясно само каква беше тази твоя връзка с Джордън и онова другото момче. Момичето не влиза в сметката. Това искам да ми обясниш, за да можем да вървим напред.

Къли помълча още няколко секунди, после бавно и внимателно започна да говори:

— Знаете, че си падам по авантите, мистър Гроунвелт. Тоя Джордън беше страшен и малко чалнат тип. Затова имах чувството, че ще измъкна нещичко от него. Хлапето и момичето също попадат в тази категория…

— Какво представлява това хлапе? — заинтересува се Гроунвелт. — Оная игра с Чийч не беше от най-безопасните!

— Добро момче и нищо повече — сви рамене Къли.

— И ти го харесваше — почти любезно уточни Гроунвелт. — Харесваше както него, така и Джордън. В противен случай едва ли би рискувал да се изправиш срещу мен, нали?

Макар да не отделяше очи от хилядите томчета по високите рафтове, Къли мигом усети надвисналата опасност.

— Наистина ги харесвах — призна си той. — Хлапето е писател. Издало някакъв роман, ама не спечелило нищо от него… Дори човек като мен трябва да харесва някого от време на време… А тези момчета бяха наистина готини. Честни и почтени, а не някакви измамници. Човек може да им се довери, защото никога няма да му свият номер. Това беше ново за мен.

Гроунвелт се засмя. Ценеше духовитостта у хората, а в случая беше истински заинтригуван. Малко хора знаеха, че той е ерудиран и много начетен човек. Избягваше да го демонстрира, защото го считаше за недостатък.

— Как е истинското име на това хлапе? — попита с равнодушен глас той, но вътрешно продължаваше да проявява интерес. — Какво е заглавието на книгата му?

— Казва се Джон Мерлин — отвърна Къли. — А книгата му изобщо не я знам.

— Никога не съм чувал за него — рече Гроунвелт. Замисли се за миг, после попита: — Това истинското му име ли е?

— Да.

Настъпи дълго мълчание. Гроунвелт се замисли за нещо свое, после въздъхна и каза:

— Склонен съм да ти дам шанс. Онзи, големият, дето идва само веднъж в живота. Ако си вършиш работата както аз наредя и ако си държиш езика зад зъбите, ще получиш съвсем реалната възможност да направиш доста пари, а след време и да станеш директор на този хотел. Харесваш ми и реших да заложа на теб. Но не трябва да забравяш, че свиеш ли ми някой номер, ще си имаш огромни неприятности. Наистина огромни! Даваш ли си сметка за какво става дума?

— Да — кимна Къли. — Но не се плаша. Вие знаете отлично, че съм измамник. Аз пък знам, че съм достатъчно умен да бъда точен, когато е необходимо.

Гроунвелт кимна и подхвърли:

— Най-важното условие е устата ти да бъде винаги затворена!

При тези думи в съзнанието му изплуваха часовете, които прекара в компанията на момичето от програмата на бара. Една здраво затворена уста — май само това му помагаше напоследък. За миг го връхлетя чувството на тревога и краката му леко омекнаха. От една година насам това чувство го спохождаше все по-често и по-често. Но Гроунвелт знаеше как да го прогони. Знаеше, че то ще изчезне вдън земя в мига, в който слезе и се разтъпче из своето казино. Като някакъв митичен великан, той се съживяваше и черпеше сила от благодатната и животворна почва на своето казино, от хората, които работеха за него, от многобройните си познати — все богати, известни и всевластни люде, които пристигаха от всички посоки, за да бъдат бичувани от неговите зарове и карти, да се терзаят и страдат край неговите покрити със сукно игрални маси.

Паузата се проточи прекалено дълго и той усети любопитния поглед на Къли върху себе си. Ето, това е един от хората, на които всевластният великан дава шанс, най-големия шанс в живота.

— Трябва да онемееш! — настоятелно проговори той. — Ще зарежеш всички дребни измами, особено онези номера с мадамите! Какво от това, че искат подаръци? Какво от това, че тук ти измъкват стотачка, а на друго място — хилядарка? Трябва да помниш, че си им платил и нямаш с тях никакви сметки за уреждане. Не трябва да си длъжник на жена. Никога! С мадамите трябва да си начисто, особено ако не си им сводник или перде. Давай им пчеличката и да си вървят по живо — по здраво!

— Цяла стотарка! — шеговито се ужаси Къли. — Не може ли да бъде поне петдесетачка, аз не съм собственик на казино като вас!

— Е, това сам ще прецениш — усмихна се леко Гроунвелт. — Но ако мадамата си я бива, дай й пчеличката!

Къли кимна и мълчаливо зачака. До тук дрънкаха само глупости. Вероятно е настъпил моментът за сериозен разговор. Оказа се, че е познал.

— В момента най-големият ми проблем са данъците — подхвана Гроунвелт. — Знаеш много добре, че в тази страна човек може да забогатее само на тъмно. Някои притежатели на хотели събират съдружниците си в залата за преброяване и там заедно фалшифицират приходните документи. Това обаче са дребни мошеници, които рано или късно ще попаднат в лапите на полицията. Някой все някога ще пропее и тогава задниците им ще се загреят до червено! Фалшификацията върши работа само там, където са истинските мангизи, сухата пара. Именно за тая работа ще ми бъде необходима твоята помощ.

— Ще ме изпратите в преброителните ли? — запита Къли.

Гроунвелт нетърпеливо поклати глава.

— Нищо подобно, ще работиш поне засега в казиното. Ако се справиш добре, мога да ти обещая да те направя свой личен съветник. Но първо трябва да докажеш верността си. Ще го доказваш всеки миг, по всякакъв начин. Разбираш ли какво искам да кажа?

— Разбирам — кимна Къли. — А рисковете?

— Те ще са изцяло за твоя сметка — отвърна Гроунвелт и изпитателно го погледна.

Къли издържа на втренчения му взор, докато онзи отмести очи с гримаса на умора и леко отвращение. Стори му се, че по-възрастният човек иска да му внуши нещо, без да прибягва до помощта на думите. И изведнъж му просветна — ако не докаже безпределната си вярност, ако направи опит за някаква, дори и най-невинна измама, жизненият му път положително ще завърши някъде сред пясъците на пустинята. Разбираше какво изпитва в момента Гроунвелт и му се прииска да го успокои. Изпита някаква странна привързаност към този самотен възрастен мъж.

— Можете да ми се доверите, мистър Гроунвелт — тихо и някак тържествено каза той. — Няма да ви подведа. Оценявам жеста ви и ще се постарая да не ви разочаровам.

Гроунвелт бавно кимна, обърна му гръб и се загледа към мрачната грамада на пустинната планина отвъд широкия панорамен прозорец.

— Думи — прошепна той. — Думите не означават нищо! Разчитам единствено на твоя разум. Мини насам утре по обяд да си поговорим за подробностите… О, и още нещо…

Къли застина, цял превърнат в слух.

— Вземи да разкараш онова проклето сако! — рязко смени тона Гроунвелт. — Нямаш представа как ме ядосахте като ви видях тримката да марширувате през казиното с тези клоунски дрехи! После ме подсети да забраня на онзи глупак в магазина да предлага тези идиотски сака!

— Добре — кимна Къли.

— Сипи по едно питие сега, а после си свободен — смекчи тон Гроунвелт. — След малко трябва да сляза в казиното.

Чашите бяха напълнени. Къли се облещи от изненада като видя, че Гроунвелт протяга ръка да се чукнат, сякаш го подканяше да отпразнуват току-що роденото приятелство. Набра кураж и попита какво е станало с Чийч.

Гроунвелт мрачно поклати глава.

— Първо май трябва да те запозная с реалното положение на нещата в този град — рече той. — Може би си научил, че Чийч е в болницата. Блъснала го някаква кола — поне така пише в полицейския протокол. Вероятно ще се оправи, но кракът му няма да стъпи във Вегас, докато помощник-шерифът не бъде сменен.

— Аз пък си мислех, че има връзки — каза Къли и отпи глътка скоч. Много му се искаше да разбере как се движат нещата на нивото на Гроунвелт.

— И действително ги има — отвърна Гроунвелт. — Но са у дома му, на Изток… Обадиха ми се негови приятели с молба да го отърва. Но бях принуден да им откажа, тъй като нищо не можеше да се направи…

— Нещо не мога да проумея — бавно каза Къли. — Вие имате много повече връзки и влияние от заместник-шефа на полицията…

Гроунвелт се облегна назад и доволно отпи от чашата си. Беше му приятно да поучава младите, да им демонстрира опита, който беше натрупал с годините. Едновременно с това си даваше сметка, че Къли го четка нарочно и вероятно знае всички верни отговори.

— С неприятностите от страна на Федералното правителство се справяме лесно, защото си имаме добри адвокати и наши хора в съда — започна той. — С губернатора или с Комисията за контрол на хазарта нещата също се уреждат по един или друг начин. Полицията контролира града така, както го искаме ние. Мога да изгоня от тук, когото си поискам, само с едно вдигане на слушалката. Но ние сме се заели да превърнем Вегас в едно абсолютно безопасно средище за хазарт, а за тази цел ни е необходима помощта на помощник-шерифа. За да упражнява властта, той първо трябва да я има. А ние сме хората, които ще му я дадат. И не само ще му я дадат, но и ще го направят щастлив. Защото той трябва да притежава съвсем определени качества — да бъде твърд, да има еднакъв критерий към всички. Ето защо не може да позволи на някой си Чийч да разбие носа на собствения му племенник, а след това да се измъкне. Той просто е длъжен да му счупи краката, а ние сме тези, които ще му позволят да го направи. Аз, самият Чийч, влиятелните му приятели в Ню Йорк… На практика това е една съвсем приемлива цена.

— Значи помощникът има такава огромна власт, а? — подсвирна Къли.

— Трябва да я има — отвърна Гроунвелт. — Това е единственият начин нещата в този град да вървят гладко. Още повече, че той е хитър и опитен политик. Още десет години ще бъде помощник.

— Защо точно десет?

— Защото след това ще бъде твърде богат, за да работи — усмихна се Гроунвелт. — А тази работа никак не е лека.

Къли си тръгна, а Гроунвелт започна да се подготвя за обиколката си из казиното. Наближаваше два часа сутринта. Вдигна телефона и се обади на техническата служба. Нареди им да пуснат чист кислород в климатичната инсталация, за да разсънят клиентите. После реши да си смени ризата, неизвестно защо станала влажна и лепкава докато разговаряше с Къли. Мислите му отново се завъртяха около този младеж.

Беше сигурен, че може да разгадае какви мухи му бръмчат в главата. Най-важното беше да повярва, че трагичният инцидент с Джордън е черна точка в отношенията му с Гроунвелт. А на практика беше обратното — собственикът беше много доволен като видя, че Къли се съюзява с онзи тип на масата за бакара. Това доказваше, че Къли не е само измамник, готов на всичко в името на печалбата, не е покварен до дъното на душата си дребен мошеник. Но доказваше и нещо друго — той е роден измамник и върши номерата си с цялото си сърце и душа.

Самият Гроунвелт цял живот беше измамник. Затова знаеше много добре, че роденият измамник, истинският артист може да ограби няколко пъти една и съща жертва и въпреки това, да бъде приеман като приятел. Измамник, който изцежда жертвите си само веднъж, е фалшив измамник. Актьор, който пилее таланта си. Гроунвелт знаеше, че талантливият измамник трябва да притежава искрица хуманност по отношение на жертвата си, трябва дори мъничко да я съжалява. А гениалният измамник трябва да я обича. Да я обича истински, да бъде щедър и отзивчив с нея, да бъде верен приятел. В подобно поведение не се крие никакво противоречие. Тези добродетели са жизнено необходими за всеки истински измамник. Именно те изграждат достоверната му фасада, именно те влизат в действие при постигането на крайната цел. И тогава, когато надянал маската на верен приятел, измамникът отнема от своята жертва онези съкровища, които са му необходими за поддържането на един приличен стандарт, именно тогава тези добродетели изпъкват особено отчетливо. Всичко това не е проста работа.

Понякога измамникът я върши за пари, понякога — за да се сдобие с част от властта на жертвата, а понякога просто за да уравновеси, силата на тази власт. Измамникът явно трябва да бъде лукав и безскрупулен. Но ако не притежава сърце, той е нищо, той е прозрачен като стъкло еднократен победител. А Къли притежаваше сърце. Доказа това, когато се съюзи с Джордън на масата за бакара и се опълчи срещу могъществото на самия Гроунвелт.

Сега пред Гроунвелт стоеше само една загадка, на която все още не знаеше отговора: честен ли е Къли или се преструва? Инстинктивно усещаше, че има работа с изключително умен младеж. Толкова умен, че за известно време спокойно можеше да го остави и без надзор. Къли ще бъде честен и абсолютно верен поне три години. Е, вероятно ще си отчупва от време на време по парченце от баницата, но ще прави това само когато е сигурен, че ще му бъде простено. Нищо повече. Да, през следващите няколко години май именно Къли ще бъде дясната му ръка на оперативно равнище, помисли си Гроунвелт. Но след това ще трябва да го следи изкъсо, независимо колко добре работи, независимо от степента на неговата честност, преданост и лоялност, независимо дори от искреното възхищение, което може би ще изпитва към своя господар. Именно тогава ще бъде поставен най-коварният капан. Измамник по рождение, Къли непременно ще се опита да го изиграе и Гроунвелт го знаеше. Знаеше също, че ще му бъде страшно трудно да вземе ефикасни предпазни мерки.

Книга трета

11.

В службата се оправих благодарение на тъста ми. Отсъствието ми беше таксувано като платен отпуск и болнични. Така че в крайна сметка дори ми платиха за месеца, през който се разтакавах из Вегас. Но когато отидох на работа, заварих шефа си доста ядосан. Той беше на редовна служба в армията и имаше чин майор. Аз пък бях волнонаемен служител и изобщо не ми пукаше. Ако човек без амбиции като мен работи този вид държавна работа, шефът му няма никаква власт над него.

Работех като администратор на запасните чинове и отговарях пряко за обучението на три роти. Моите хора бяха длъжни да се явяват веднъж седмично на обучение. Беше тарикатска работа. Грижех се за ведомостите на повече от шестстотин човека, подготвях лични инструкции за всеки от тях, контролирах административната работа на няколко свои сътрудници, с една дума — хиляди глупости. Ежедневно получавах рапорти от ротите, заповеди за повишения, наказания и назначения. Работата не беше толкова много, колкото може би изглежда. Бях действително натоварен само за две седмици през лятото, когато ротите се събираха на летен лагер.

Поддържах приятелски отношения с всички колеги. Работех в една стая с Франк Алкор — един малко по-възрастен от мен веселяк, с когото имахме еднакви длъжности. Две години работихме бюро до бюро, преди да разбера, че Франк взема подкупи. А през цялото това време най-цинично ме обработваше, с цел да ме направи мошеник като себе си.

Запасната служба на американската армия е огромен казан с тлъста чорба. Всеки призован на редовна седмична подготовка прекарваше в учебните кабинети не повече от два часа, но получаваше пълната си надница. Офицерските чинове стигаха до двадесетачка на ден, а ветераните от войната — до десет плюс права за най-висока категория при пенсиониране. А двата часа тези хора просто си чоплеха носа, докато им четяха някоя от безконечните инструкции или пък дремеха, докато им прожектират съответния учебен филм.

Повечето волнонаемни служители в Бюрото бяха приели статута на запасняци. Не и аз, разбира се. Моята магическа шапка бе предвидила всичко — дори и нищожният шанс да избухне нова война, при която запасняците автоматически щяха първи да се влеят в редовната армия.

Всички ме мислеха за луд. Франк Алкор постоянно ме убеждаваше да приема запасен чин — според него опитът ми като администратор и трите години редовна служба по време на Втората световна война бяха сигурна гаранция, че ще получа чин най-малко старши сержант. Облагите бяха очевидни — хем изпълняваш патриотичния си дълг, хем си лапаш двойна заплата! Но само при мисълта, че отново ще трябва да изпълнявам заповеди, аз потръпвах от отвращение. Независимо от факта, че това ще става само за два часа в седмицата и две седмици през лятото. Наистина и като цивилен трябваше да изпълнявам нарежданията на началниците си, но между нареждания и заповеди има доста голяма разлика, все пак…

Мрачно поклащах глава, когато се натъквах на някоя хвалебствена статия за подготовката на запасните чинове в армията. Всъщност това бяха повече от един милион здрави мъже, които не правят абсолютно нищо. Често се питах защо правителството не ликвидира тази порочна система, макар отговорът да ми беше ясен — куп малки градчета в страната зависят почти напълно от лагерите за запасни в покрайнините си, мнозина политици в щатските законодателни органи са висши офицери от запаса и това им носи добри пари.

А после стана нещо, което промени целия ми живот. За кратко време наистина, но го промени както във финансово, така и в психологическо отношение. Станах мошеник. Станах мошеник с любезното съдействие на американската военно-бюрократична машина.

Малко след завръщането ми от Вегас в страната започна да действа новата програма за активна шестмесечна военна служба. Умните момчета веднага разбраха, че ако се включат в нея, ще спечелят чисти осемнадесет месеца свобода. Трябваше само да се запишат и да декларират, че се задължават да отслужат шест месеца в някой от гарнизоните на територията на страната. След това ги завеждахме на отчет като запасни — т.‍е.‍ и те влизаха в числото на онези, които са длъжни да се явяват на двучасовата седмична подготовка и на летните лагери. Ако някой от тях не изпълнеше поетите задължения, той автоматично се прехвърляше при подлежащите на редовна двегодишна служба и имаше всички шансове да се запознае отблизо с природните забележителности на Корея.

Бройките за включване в новата програма бяха ограничени. За едно място получавахме по стотина молби и бюрократите във Вашингтон бяха принудени да въведат квоти. Моите роти получиха квота от тридесет души на месец, които трябваше да приемам по реда на записването.

Честно и почтено, като всеки уважаващ себе си държавен служител, аз си заведох специален списък на кандидатите за военна служба. Скоро в него фигурираха над хиляда имена. Официално за записването в програмата отговаряха шефовете ми — споменатият вече майор и един старши лейтенант, който се водеше командир на трите роти. И двамата пробутваха по някой свой човек без ред, но това си беше в реда на нещата. Никога не протестирах, когато ми нареждаха да включа по някое име в списъка. Какво ми пука, в края на краищата? Аз бачках тая работа просто защото в края на всяка седмица ми даваха по един чек.

Но нещата започнаха да се затягат. На политическия хоризонт се очертаха Куба и Виетнам и все повече младежи започнаха да получават повиквателни. Някъде по това време забелязах, че нещо не е наред. Сигурно е било съвсем очевидно, защото в противен случай едва ли бих го забелязал. Продължавах да работя без никакъв интерес към служебните си задължения.

Франк Алкор беше по-възрастен от мен, женен с две деца. Задълженията ни бяха абсолютно еднакви, но всеки си имаше своите поделения и отговаряше единствено за тях. Заплатите ни също бяха еднакви — около сто долара седмично. Но в края на всяка година Франк получаваше по една хилядарка отгоре, тъй като се водеше на запасен отчет в една от собствените си роти. Въпреки скромната заплата, той караше съвсем нов буик и го паркираше в гаража през улицата срещу три долара дневно. Отгоре на това беше запален тотаджия и залагаше на всички игри, които се играят с топка — футбол, бейзбол, баскетбол. Аз добре знаех колко може да струва подобно увлечение. Чудех се откъде, по дяволите, намира тези пари. От време на време го подпитвах, но той намигаше шеговито и отвръщаше, че страшно му върви и направо е съсипал букмейкъра си. Но аз също обичах да залагам и познавах отлично всички начини да се изкарат пари от тотализатора. Затова бях сигурен, че ми дрънка врели-некипели. Един ден ме покани да хапнем в италианския ресторант на Девето авеню и сам разкри картите си.

— Колко човека записваш месечно в своите роти, Мерлин? — попита ме той, след като поднесоха кафето. — Каква е квотата ти?

— Миналият месец бяха тридесет — рекох. — А квотата ми се колебае между двадесет и пет и четиридесет, според бройката на уволнените.

— Тия бройки струват пари — рече Франк. — Можеш да направиш добра пачка.

Премълчах и той продължи да ме кове.

— Защо не ми отпускаш по пет бройки на месец? За всяка от тях ще ти плащам по сто долара.

Не бях изкушен, макар че петстотин долара на месец означаваха двойно увеличение на доходите ми. Поклатих глава и му казах да забрави за предложението си. През целия си живот не бях вършил нищо нечестно и бях сигурен, че не искам да се превръщам в долен рушветчия. Бях творец, в края на краищата. Велик писател, който очаква славата. А за да се корумпираш, трябва да бъдеш подлец и негодник. Никак не ми се искаше да разруша с един замах нарцистичната представа, която бях изградил за себе си. Няма значение, че семейството ми живее на ръба на бедността, няма значение, че съм принуден да работя нощем, за да свързвам двата края. Бях герой по рождение. Въпреки всичко това изпитах приятен гъдел при мисълта, че разни мамини синчета плащат, за да ги приберат в казармата!

Франк продължи да настоява.

— Нищо не рискуваш — убеждаваше ме той. — Тефтерите ни са неофициални, можем да пишем вътре, каквото ни хрумне, защото никой не си е направил труда да състави официални и заверени списъци на кандидатите. Няма да вземаш пари директно от никого, няма да правиш пазарлъци. Всичко това ще бъде моя работа. Ти само ще записваш имената, които ще ти давам, от мене ще получаваш и сухото…

Щом ми предлага стотачка, значи взема най-малко по двеста, изчислих аз. В списъците ми имаше поне петнадесет свободни места, което означаваше приход от три хиляди долара на месец. Тогава все още не знаех, че няма да мога да използвам всички работни бройки само за себе си. Началниците също си имаха хора за записване, освен това куп конгресмени, сенатори и разни други политически фигури пращаха синовете си да отбият номера. Всички тези хора късаха от залъка на Франк и той беше бесен. Успяваше да продава не повече от пет места на месец. Е, какво от това? Нима една хилядарка на месец чиста и без данъци беше малко?

Въпреки всичко отново му отказах.

Човек намира хиляди извинения, когато реши да се корумпира. А аз имах твърдо изградена представа за себе си и бях убеден, че съм твърде добродетелен, за да измамя някого, а още по-малко да взема пари за подобна измама! Представях си, че съм не по-малко честен от Арти, а той беше честен до мозъка на костите си, просто не можеше да бъде корумпиран! Понякога ми разказваше как го притискат в службата. Беше инженер-химик във Федералната администрация за контрол на хранителните и лекарствените средства и се занимаваше с пробните тестове на новите продукти. Това му даваше доста голяма власт. Получаваше прилична заплата, но не се колебаеше да отхвърля, след съответните проби, разбира се, редица лекарствени средства, одобрени от колегите му. В резултат се стигнало до неизбежното — представители на най-големите фармацевтични компании му намекват, че би могъл да стане началник на някоя от техните лаборатории с огромна заплата. Ако прояви известна гъвкавост, разбира се. Арти не искал дори да ги изслушва. И станало така, че някакво лекарство било пуснато на пазара въпреки неговото отрицателно заключение. Но година по-късно компанията производител била принудена да го изтегли от аптечната мрежа, тъй като то показало определено токсичен ефект върху болните и няколко души умрели. Цялата работа стигнала до вестниците и станал шумен скандал. Арти се превърнал в герой. Повишили го, увеличили заплатата му, но едновременно с това ясно му дали да разбере, че на повече от това не може да разчита. Нямал необходимата гъвкавост, за да стане директор.

Но на Арти окото му не мигна и аз искрено се гордеех с него.

Голямата ми мечта беше да водя честен и достоен живот. Бях далеч от съвършенството, но все пак бях реалист. Обикновено си признавах веднага за сторените глупости и никога не ги повтарях. Но това беше свързано с известно разочарование, тъй като човек е в състояние да върши толкова много и толкова различни по характер глупости, че винаги да открива в тях нови и забавни неща. Поне за мен беше така.

Сега трябваше да убедя сам себе си, че си струва да стана мошеник. Предпочитах да бъда честен просто защото ми беше по-леко да казвам истината. Невинността не може да бъде бреме. Замислих се дълбоко. Състоянието, което току-що описах, беше съвсем прагматично и нямаше нищо общо с романтиката. Ако се чувствувах по-удобно в ролята на лъжец и крадец, несъмнено бих се превърнал в такъв. И съответно бих проявявал далеч по-голяма толерантност към подобни хора. Според мен това не е въпрос на морален избор, защото моралът няма място тук. Все пак не бях напълно убеден в правилността на подобни разсъждения. Всъщност приемах като нормални човешки качества както доброто, така и злото.

Освен това, ако искам да бъда съвсем честен, аз съм от хората, които постоянно се състезават с другите. Ето причината, поради която искам да бъда по-добър от околните. За мен беше истинско удоволствие да не проявявам алчност по отношение на парите, тъй като всичките наоколо се разкъсваха, за да се докопат до тях. Презирах славата и се държах почтено с жените, съзнателно поддържах своята невинност. Беше ми приятно да вярвам на хората, да не проявявам подозрителност към техните намерения. Но в резултат на това никога не успях да повярвам докрай на себе си. Защото едно е да бъдеш благоприличен, а съвсем друго — безразсъден.

С две думи, бях от онези хора, които предпочитат да бъдат измамени, вместо сами да мамят другите. Изпитвах удоволствие, когато ставах жертва на мошеници, макар че лесно бих могъл да си разменя мястото с тях. Едновременно с това си давах сметка, че това е само защитна броня, от която не би трябвало да изпитвам особена гордост. След като не може да събуди чувство на вина у мен, животът едва ли ще успее да ме нарани. Какво ми пука, че другите не ме уважават, след като аз правя обратното? Разбира се, подобна философия невинаги е полезна. Бронята си имаше своите слаби места. С течение на годините изпитах болезнените последици на няколко сериозни морални падения.

Но най-странното беше, че въпреки солидната броня на своята философия аз непрекъснато имах чувството, че върша някаква дребна измама. Усещах, че целият ми морал се крепи на мъртъв и студен камък. Най-много от всичко на този свят желаех да бъда корумпиран, но едновременно с това знаех, че това не може да стане. Единствената ми истинска мечта беше и си остана мечтата да създам една действително забележителна литературна творба, едно истинско произведение на изкуството. Не заради парите или славата, а просто заради ползата, която подобно произведение би донесло на цялото човечество. Ох… Някога, още като младеж, изпълнен с чувството за вина и непълноценност, изправен сам срещу враждебния свят, в ръцете ми попадна „Братя Карамазови“ на Достоевски. Тази книга промени целия ми живот. Даде ми сили, накара ме да потърся и открия нежната и лесно ранима душевна красота на човека, която няма нищо общо с външния му вид. Никога няма да забравя деня, в който завърших книгата, върнах я в библиотеката на приюта и излязох да се разходя в чудесното есенно утро: Имах чувството, че съм дълбоко пречистен и далеч по-човечен.

Оттогава насам голямата ми мечта е да напиша книга, която ще накара хората да се чувствуват така, както се чувствувах аз в онзи прекрасен ден. За мен това беше най-великата проява на сила. И най-чистата. Когато излезе от печат първата ми и единствена засега книга, написана за пет години с цената на върховни усилия и запазена от всякакви творчески компромиси, аз получих за награда една кратка, но унищожителна рецензия. В нея книгата ми се наричаше мръсна и упадъчна, авторът й безмилостно твърдеше, че подобни книги не би трябвало да бъдат писани изобщо, но след като са написани, обществото е длъжно да ги изхвърли на бунището.

Е, имаше и няколко положителни рецензии. Те единодушно признаваха, че съм създал истинско произведение на изкуството и това донякъде удовлетвори творческите ми амбиции. Получих и няколко читателски писма. Бяха такива, каквито аз самият бих написал на Достоевски, ако можех да сторя това. И толкова. Утехата беше недостатъчна, защото книгата не ми донесе почти никакви пари.

Имах идеи за нов, този път наистина велик роман. За мой собствен вариант на „Престъпление и наказание“. Но издателят ми отказа да ме авансира. Никой издател не би го направил. Дълговете ми стремително нарастваха. Семейството ми тънеше в нищета. Децата ми не получаваха и една десета от това, което получаваха чуждите деца. Моята съпруга беше лишена от всички материални радости на живота. И тъй нататък, и тъй нататък. Заминах за Вегас и там разбрах, че вече не съм в състояние да пиша. Стана ми пределно ясно, че ако искам някога да бъда твореца и благородника на своите мечти, ще трябва известно време да приемам подкупи. Какво ли не може да продаде сам на себе си човек!

Въпреки това Франк Алкор се мъчи още цели шест месеца, докато ме пречупи. Постигна го и благодарение на малко късмет. Беше ми интересен, защото беше типичен комарджия. Дори когато купуваше подарък на жена си, той го подбираше така, че евентуално да може да го заложи, ако закъса за пари. Особено много ми харесваше начинът, по който използуваше чековата си книжка.

Основните покупки правеше неизменно в събота. Всички търговци в квартала го познаваха и спокойно приемаха чековете му. В месарницата подбираше само най-крехкото телешко филе и то му струваше не по-малко от четиридесет долара. Подписваше чек за стотарка на доволния касапин, а онзи му наброяваше рестото. Същото правеше в бакалията и в зеленчуковия магазин. Номерът му минаваше дори в магазина за спиртни напитки, където рядко приемаха чекове. Към обяд вече разполагаше с около двеста долара в налични. Тях залагаше до последния цент на бейзболните мачове. Разбира се, чековете му нямаха никакво покритие в банката. Когато ставаше ясно, че не печели нищо от съботните мачове, той вземаше заем от своя букмейкър и залагаше на резултатите от неделните срещи, вече за двойно по-големи суми. Ако спечелеше нещо, в понеделник рано сутринта тичаше в банката и покриваше стойността на подписаните чекове. Ако загубеше, просто ги оставяше висящи, после лапаше подкупите на младите тарикатчета, които искаха на всяка цена да бъдат включени в Шестмесечната програма за военна служба. След два-три дни вече беше готов да покрива чековете.

Франк държеше да ме води по вечерните мачове. Плащаше всичко, дори сандвичите. Беше си щедър по природа. Когато посягах да извадя пари, той хващаше ръката ми и казваше, че честните държавни служители нямат пари за залагания. С него си прекарвах добре, дори и на работното си място. В обедната почивка ме караше да играем джин и обикновено успявах да му измъкна по няколко долара. Това ставаше не защото бях по-добър играч, а просто защото умът му не беше в играта, а в проклетите залагания.

Когато човек излезе от правия път, винаги намира извинение за постъпката си. Истината е, че излизаш от пътя тогава, когато вече си се подготвил вътрешно за това.

Една сутрин отидох на работа и видях, че чакалнята е претъпкана с момчета, които искат да се запишат в шестмесечната програма. Сградата просто се пукаше по шевовете от народ. На всичките осем етажа записваха доброволци с пълна пара. А сградата никак не беше малка. Склад за муниции в миналото, тя беше строена така, че в нея можеха да маршируват по няколко батальона едновременно. Сега огромните помещения бяха преградени на отделни класни стаи и множество канцеларии.

Първият ми клиент се оказа дребен човек на средна възраст, който искаше да запише смотаното си хлапе за доброволец. Но името му се оказа доста назад в списъка и аз вдигнах рамене.

— Съжалявам, но през следващите шест месеца няма да можем да ви включим.

Дребният човек имаше изненадващо ясни сини очи, от които се излъчваше увереност и сила.

— Все пак помолете началника си — рече ми той.

В същия миг забелязах, че майорът енергично ми маха през остъклената стена на канцеларията. Станах и отидох при него. На куртката му имаше множество орденски лентички, тъй като беше взел участие в доста сражения по време на Втората световна война и Корейския конфликт. В момента обаче беше сприхав и леко изпотен.

— Онзи старец там ме посъветва да дойда при вас — започнах аз. — Настоява хлапето му да пререди всички в списъка. Казах му, че не мога да направя това.

— Направи каквото иска — ядосано изръмжа майорът. — Този старец е конгресмен!

— А списъка?

— По дяволите списъка! — тросна ми се майорът.

Върнах се в канцеларията и започнах да попълвам формулярите за приемане. Името на младежа ми беше познато. След няколко години положително щеше да струва най-малко сто милиона долара. Семейството му беше сред най-преуспелите в цялата американска история. Но въпреки това сега клепа с уши и ми се моли да го приема за доброволец, за да се отърве от двегодишната служба в армията.

Поведението на конгресмена беше безупречно. Не показа никакво пренебрежение към мен, обикновения дребен чиновник, принуден да нарушава правилника заради името му. Говореше тихо и приятелски, избрал безпогрешно най-верния тон. Човек не можеше да не се възхити на начина, по който ме обработваше. Излезе така, сякаш аз му правя някаква лична услуга и небрежно ми подхвърли да му се обадя, ако имам нужда от нещо. Младежът, явно предварително инструктиран, отваряше устата си само за да отговаря на въпросите, необходими за попълването на формулярите.

Не зная защо изпитах леко раздразнение. Нямах никакви морални задръжки по отношение на властта и нечестната злоупотреба с нея. Само дето имах чувството, че си играят с мен и нищо не мога да направя. Защо, по дяволите, това фрашкано с мангизи мамино синче да не отслужи своите две години в армията на една страна, която е направила толкова много за благополучието на семейството му?

Не можах да дам отговор на този въпрос и може би по тази причина им свих един малък номер. Поставих на хлапето ВОС със специална препоръка. ВОС е онази военна специалност, която младежът трябва да придобие по време на службата. Включих го в списъка на малцината специалисти по електроника в моите запасни подразделения. А това означаваше, че в случай на национална опасност, хлапето ще се окаже сред първите мобилизирани. Слаба работа, но знае ли човек?

После в канцеларията влезе майорът и хлапето даде клетва. Повтаряше като папагал думите на военната клетва, сред които най-често се споменаваше, че кандидатът не трябва да членува в комунистическата партия. После си стиснахме ръцете и работата приключи. Хлапето успя да се сдържа чак до вратата. Но там, отстъпвайки пред конгресмена, на устата му цъфна тържествуваща усмивка.

Беше усмивка на дете, чиито инат е успял да се наложи и родителите му са отстъпили. Подобна усмивка е осъдителна дори върху лицето на дете, да не говорим за нашия случай.

Съзнавах, че не мога да го причисля към гаднярите само заради една усмивка, но именно тя ме освободи от всякакви угризения по повод на онзи коварен ВОС.

Приведен ниско над бюрото си в противоположния край на стаята, Франк Алкор беше свидетел на цялата церемония. Когато посетителите ми се изнизаха, той незабавно се нахвърли върху мен:

— Я ми кажи докога ще се правиш на идиот, Мерлин? Не забеляза ли, че този почтен конгресмен измъкна от джоба ти цели сто долара? Един господ знае какво още ще му донесе тази услуга. Вероятно доста хилядарки. Ако това дупе беше опряло до моите услуги, щях да му измъкна най-малко петстотин!

Възмущението му беше толкова искрено, че мен ме напуши смях.

— Още не можеш да видиш истинското положение! — продължи да ме кове Франк. — Ако ме беше послушал, вече щеше да си направил куп мангизи и отдавна да си забравил за проблемите си!

— Не ме бива за тая работа — рекох.

— Хубаво де, хубаво — изпъшка Франк. — Но трябва да ми направиш една услуга, моля те! Умирам за една свободна бройка! Нали го видя онова рижавото хлапе, дето одеве се мъдреше пред бюрото ми? Всеки момент очаква повиквателна и е навит да ми бутне пет стотака. Защото получи ли повиквателната, край на номерата с шестмесечната служба! Законът е такъв. Затова трябва да го запиша още днес, но за проклетия нямам нито една свободна бройка. Ще делим наполовина, но ти трябва да ми услужиш! Само този път, моля те!

Беше наистина отчаян.

— Добре, прати ми го — въздъхнах аз. — Но парите си ги задръж. Не искам нищо.

— Благодаря ти! — светна лицето на Франк. — Ще ти запазя дяла, може пък да ти хрумне нещо друго…

Вечерта се прибрах у дома, хапнах набързо и се заиграх с децата. Преди лягане Вали каза, че ще трябва да намерим сто долара за великденските дрешки и обувки на децата. Не спомена нищо за себе си, но аз добре знаех, че и тя трябва да бъде с нови дрехи на празника като всяка ревностна католичка.

На другата сутрин отидох на работа и рекох на Франк:

— Виж какво, дойде ми друг акъл и ще си взема моя дял.

— Умно момче — похвали ме той. После ме заведе в тоалетната и ми наброи пет банкноти по петдесет долара. — До края на седмицата очаквам още един клиент — свойски ми смигна той и излезе като весело си подсвиркваше с уста.

За пръв път в живота си вършех нещо наистина нечестно. Но за своя най-голяма изненада нямах никакви угризения и се чувствувах прекрасно. На път за у дома накупих подаръци за Вали и децата. Когато й дадох стоте долара за дрехите, лицето й светна от задоволство. Явно беше решила да иска заем от баща си. През нощта спах като къпан.

В бизнеса навлязох сам, без помощта на Франк. Заедно с това усещах как започвам да се променям като човек. Да си мошеник е прекрасно! Едва сега се отприщиха най-добрите ми качества. Зарязах комара, зарязах дори писането. Изгубих всякакъв интерес към току-що започналия роман. За пръв път в живота си цялото ми внимание беше насочено към службата.

Започнах с внимателното изучаване на дебелите томове с армейските устави и правилници. Търсех онези вратички, които биха позволили на един донаборник да се измъкне от редовна военна служба. Научих, че медицинските стандарти за годност се свалят и покачват съвсем произволно. Младеж, който не може да издържи теста за физическа издръжливост и е обявен за негоден, след шест месеца спокойно може да бъде вкаран в армията. Всичко зависеше от квотата за съответния набор, определяна от Вашингтон. Зависеше дори от разпределението на бюджета. Открих една клауза, според която донаборник, лекуван с шокова терапия, се освобождава от военна служба. Същото важеше и за хомосексуалистите, както и за лицата с особено отговорна работа в частния бизнес.

След това се заех да проучвам евентуалните си клиенти. Всички бяха на възраст между 18 и 25 години. Най-подходящи за мен бяха 22–23 годишните младежи, току-що завършили висшето си образование. Обикновено именно те изпадаха в паника пред перспективата да изгубят две скъпоценни години в казармата, именно те най-много се натискаха да влязат за шест месеца като доброволци.

Всичките тези момчета разполагаха с пари и произхождаха от заможни семейства. Всички бяха учили за предварително избрана професия. Един ден именно те ще бъдат каймакът на средната и висша класа, именно те ще се превърнат в лидери на бизнеса и останалите сфери на живота. Ако бяхме в положение на война, всички те биха драскали със зъби и нокти да влязат в Школата за запасни офицери. Но сега предпочитаха военни специалности от сорта на пекари, шивачи на униформено облекло или пък механици по поддръжката на превозни средства. Един от тях, двадесет и пет годишен тарикат, вече беше успял да стане член на Нюйоркската стокова борса, а друг си беше спечелил името на млад гений в областта на ценните книжа. По онова време на Уолстрийт цареше страхотно оживление и акциите поскъпваха с десет пункта още в момента на отпечатването си. Тези хлапаци искаха да се възползуват и да забогатеят от този процес. За това бяха учили. Затова ми плащаха с радост и нескрито облекчение. Скоро успях да се издължа на Арти. Той видимо се изненада и започна да ме разпитва, но аз отвърнах, че просто ми е провървяло на комар. Срамувах се от истината и за пръв път го излъгах. Франк се превърна в главния ми съветник.

— Не изпускай от очи тези дупета! — предупреждаваше ме той. — Сам ще се убедиш, че колкото повече ти изстискваш, толкова повече те уважават!

Свих рамене, тъй като ми бяха непонятни изтънчените му наблюдения.

— Всички са шибани ревльовци и нищо повече! — продължаваше Франк. — Натискат се за лайняната шестмесечна програма, само и само да не дадат две години от живота си на родината! Ние с теб сме се били за тази страна и не дължим нищо на никого. Но сме бедни. А на тези дупета родината всичко е дала. Богати семейства, добра работа, светло бъдеще. Въпреки това не щат дори да си изслужат службата като хората, дупетата му с дупета!

Гневът му ме изненада. Той беше весел и нямаше навика да казва подобни неща. А патриотизмът му не беше фалшив. Като старши сержант от запаса беше точен и безупречен, а корумпиран ставаше само в ролята си на обикновен държавен чиновник.

През следващите няколко месеца с лекота си създадох стабилна клиентела. Съставих си два отделни списъка — единият официален, а другият — с имената на хората, от които вземах подкупи. Стараех се да не бъда алчен. Десет вакантни бройки запълвах срещу рушвет, други десет — според редовно изготвения списък. Изкарвах си хилядарка на месец и нито цент повече. Но клиентите ми сами увеличиха тарифата и скоро започнах да вземам по триста долара на глава. Чувствувах се виновен, когато при мен идваше някое бедно момче, тъй като знаех, че никога няма да се придвижи достатъчно нагоре в списъка на чакащите и ще му се наложи да отслужи пълния си срок. Този проблем ме вълнуваше толкова силно, че скоро изобщо престанах да работя с официалния списък. Просто вземах парите на десет богати хлапака, а останалите десет вкарвах в запаса както ми падне, на късмет. Осъзнавах, че упражнявам власт над съдбите на живи хора — нещо, което никога не бях мислил, че ще мога да правя. Не беше неприятно.

Без да зная си изграждах солидни приятели в ротата. Именно те ми спасиха кожата по-късно. Създадох си още едно правило — вкарвах в програмата безплатно всички творци, независимо дали са художници, писатели, актьори, а дори и смотани директори на театрални групи. Това беше откупът, който плащах на собствената си съвест, тъй като отдавна вече не пишех, не изпитвах нужда да пиша и това ме правеше гузен. Всъщност трупах вина със същата бързина, с която трупах пари. И като истински американец правех опит да изкупя тази вина чрез куп безкористни дела.

Франк постоянно ме ругаеше за липсата на търговски нюх. Според него бях прекалено мек и всички ме използваха. Но той грешеше. Съвсем не бях толкова добро момче, колкото ме мислеше. Пък и не само той, а още куп хора.

Истината беше, че се стараех да гледам в перспектива. Не ми беше необходим кой знае колко акъл, за да разбера, че този бизнес рано или късно ще изгърми. Прекалено много хора бяха замесени. Подкупи вземаха десетки чиновници като мен. Хиляди младежи се бяха озовали в шестмесечната програма след заплащането на солидни суми. Продължавах да се учудвам на този факт — да плащаш, за да влезеш в казармата! Пфу!

Един ден при мен се появи солиден петдесетгодишен бизнесмен. Синът му току-що беше завършил право и започваше частна практика. Бащата носеше цял куп препоръчителни писма от разни политици с известни имена. Проведе разговор насаме с майора, а след няколко дни специално се появи на празника на поделението, за да се срещне лично и с полковника, който беше началник на цялата запасна служба. И двамата проявиха любезност към него, но с обичайните доводи за квоти и други подобни глупости се измъкнаха и го прехвърлиха на мен. И тъй, този човек влезе в канцеларията ми и открито ме помоли да включа сина му в „Списъка на чакащите“. Казваше се Хилър, а синът му — Джеръми.

Оказа се, че мистър Хилър притежава едно от големите представителства на автомобилната компания „Кадилак“. Дадох на сина му формулярите за попълване и завързах разговор с бащата.

Момчето беше отегчено и мълчеше, а мистър Хилър попита:

— Колко време ще трябва да чакаме в този списък?

— Шест месеца — отвърнах аз и се облегнах назад.

— Но той дотогава ще получи повиквателна! — стресна се мистър Хилър. — Не можете ли да направите нещо? Ще ви бъда много благодарен.

Отново го дарих с обичайния отговор:

— Аз съм просто един чиновник, мистър Хилър. Могат да ви помогнат само офицерите, с които вече разговаряхте.

Той ми хвърли продължителен поглед с умните си очи, после измъкна портфейла си и ми подаде визитна картичка.

— Ако някой ден решите да си купувате кола, обадете ми се. Ще ви я уредя на възможно най-ниската цена.

Хвърлих един поглед на картичката и се засмях:

— Когато бъда в състояние да си купя кадилак, вече едва ли ще работя тук.

— Вероятно сте прав — приятелски ми се усмихна мистър Хилър. — Но ако все пак можете да ми помогнете, аз ще ви бъда изключително благодарен.

На другия ден ми позвъни по телефона. Говореше с изкуствената дружелюбност на професионален търговец. Осведоми се за здравето ми, попита ме дали имам много работа, после се възхити на прекрасното време навън. Накрая каза, че е страшно впечатлен от любезността ми — нещо съвсем необичайно за един държавен служител. Толкова впечатлен, че когато научил за продажбата на един додж само на една година, той просто го купил и сега ми го предлага без нито един цент печалба. Бих ли се срещнал с него на обяд, за да обсъдим сделката?

Отговорих, че на обяд съм зает, но бих могъл да мина край салона му след работа. Магазинът на Хилър се намираше в Рослин, Лонг Айлънд и ми беше съвсем на път. Когато стигнах там, слънцето беше залязло, но все още беше светло. Паркирах колата и се разходих из паркинга. Сърцето ми се свиваше от завист при вида на изложените разкошни кадилаци. Бяха прекрасни коли — дълги, стройни и солидни, в различни разцветки. Имаше златисти, кремави, тъмносини и яркочервени лимузини. Не си падаха особено по колите, но в онзи миг направо плачех за един кадилак.

На път за ниската административна сграда от червени тухли минах край един новичък додж, боядисан в яркосиньо като великденско яйце. Беше чудесна кола и вероятно много щеше да ми хареса, ако не бях извървял цяла миля покрай проклетите кадилаци. Надникнах през спуснатото стъкло. Тапицерията беше съвсем новичка, но съвсем не изглеждаше богаташка. По дяволите!

Казано накратко, реакциите ми бяха съвсем като на всеки новоизлюпен крадец. Любопитното беше, че след първия подкуп се чувствувах ужасно нещастен. Бях убеден, че вече никога в живота си няма да имам повод да се гордея със себе си. Но после се оказа, че ролята на дребен измамник е удобна и много ми хареса.

На практика изпитах истинско щастие едва след като станах нарушител на законите. Харесваше ми да вземам пари в ролята си на държавен служител. Роля, която ми беше възложило обществото, а аз арогантно го мамех. Харесваше ми да изстисквам и хлапаците, които идваха да ми се молят. Вечер често не заспивах, ангажиран с измислянето на нови номера. Едновременно с това не преставах да се удивявам на промяната у себе си. Стигнах до заключението, че по този начин си отмъщавам на света, който ме отхвърли като творец, компенсирам онова, което ми беше липсвало като сирак, връщам си на обществото, в което нямах дори капка късмет. Връщах си за цялостната си непригодност към този живот. Най-накрая открих нещо, което мога да правя добре, най-накрая вече можех да издържам спокойно семейството си. Странно, но след като станах мошеник, бързо се превърнах в отличен съпруг и баща. Започнах да помагам на децата да си подготвят уроците. Откакто спрях да пиша, имах далеч повече време и за Вали.

Вечер ходехме на кино, тъй като вече спокойно си позволявах да наема някое момиче за гледане на децата, а и билетите не бяха проблем. Често й правех подаръци. В един момент получих предложение да напиша една-две статии за известни списания, за собствена изненада не ги отхвърлих и с лекота ги написах. На Вали казах, че всичките пари, които харча, съм получил именно от тези списания.

Бях един щастлив крадец. Но дълбоко в съзнанието ми неспокойно помръдваше мисълта за неизбежното възмездие. Затова изхвърлих от главата си мечтите за кадилак и се задоволих със синия додж.

Мистър Хилър имаше огромен кабинет, а върху писалището му бяха наредени снимки на семейството му. Нямаше секретарка. Надявах се това да е последица от изключителната му предпазливост. Обичах да работя с умни хора, а глупавите ме плашеха.

Мистър Хилър ме настани в едно кресло и ми предложи пура. Отново прояви интерес към здравето ми, след което мина върху същността на въпроса.

— Видяхте ли синия додж? — попита ме той. — Хубава кола, в отлично състояние. Мога да ви предложа една наистина изгодна оферта. Каква кола карате в момента?

— Форд модел 1950-та — отвърнах.

— Ще го приема като част от сделката. Можете да получите доджа срещу него и петстотин долара в брой.

Запазих невъзмутимия израз на лицето си, извадих портфейла си и рекох:

— Приемам.

Мистър Хилър ме погледна с лека изненада.

— Вероятно разбирате, че пак ще ви помоля да помогнете на сина ми — поясни той. Май го хвана страх, че съм един обикновен тъпак и нищо не съм схванал.

Отново се изненадах от удоволствието, с което вършех тези дребни мошеничества. Знаех, че мога да го притисна. Знаех, че положително би ми отстъпил доджа и само срещу стария форд. Но дори със заплащането на петстотин долара, аз пак печелех една хилядарка. Не вярвах в басните за твърдите като стомана мошеници. В същността ми продължаваше да се крие нещичко от Робин Худ. Все още си въобразявах, че вземам парите на богаташите само когато мога да им предложа нещо в замяна. Най-много се радвах обаче на тревогата му, че може би не съм разбрал същността на сделката, която не беше нищо друго, освен един подкуп. Тази тревога ясно се изписа върху лицето на мистър Хилър. Затова аз му казах много спокойно, много сериозно и много небрежно:

— Синът ви ще бъде записан в програмата най-много след седмица, мистър Хилър.

Тревогата върху лицето на мистър Хилър изчезна и на нейно място се появи облекчението. Придружено от едно по-особено уважение.

— Веднага ще приготвим необходимите документи — каза той. — Лично ще се погрижа за контролните номера и всичко ще бъде наред — наведе се да стисне ръката ми и добави: — Чувах за вас най-различни неща и все хубави…

Стана ми приятно. Този човек искаше да ми каже, че съм си създал репутацията на честен мошеник. Е, и това беше нещо…

Докато чакахме да ми приготвят документите, двамата с мистър Хилър разговаряхме за незначителни неща. Той се опита да разбере дали работя сам, или майорът и полковникът също са в комбината. Първо ме поздрави за интелигентността: и за начина, по който схващам всичко от половин приказка, а после започна да ми задава въпроси. Безпокоеше го фактът, че синът му ще дава клетва пред някой от двамата офицери, а те може да са го запомнили. Това е така, кимнах аз.

— Но няма ли да стане фал? Няма ли да попитат как така изведнъж се е оказал първи в списъка?

Във въпросите му имаше известна логика, но аз побързах да го срежа.

— Аз питам ли ви нещо за доджа? — рекох.

— О, разбирам — топло се усмихна мистър Хилър. — Вие си знаете работата… Но все пак става въпрос за сина ми и никак не ми се иска да пострада от моя грешка.

За момент се разсеях, защото си представих колко ще се зарадва Вали на новата кола. Още повече, че синьото беше любимият й цвят, а очукания форд направо ненавиждаше.

С известно усилие се върнах върху проблема на мистър Хилър. Спомних си, че неговият Джеръми има дълга коса и носи добре скроени костюми с бяла риза и вратовръзка.

— Кажете на Джеръми да се подстриже късо, а когато го повикам за клетвата да дойде с джинси — наредих на бащата аз. — Така няма да им направи впечатление.

— На Джеръми това няма да му хареса — промълви колебливо мистър Хилър.

— Ами тогава да не го прави. Никога не съм принуждавал хората да правят нещо, което не им е присърце. Поемам грижата за всичко.

Усетих, че започвам да губя търпение.

— Така е по-добре — кимна Хилър. — Оставям всичко във ваши ръце.

Вали и децата изпаднаха във възторг от новата кола. Качих ги да ги повозя. Доджът вървеше като приказка. Пресегнах се и пуснах радиото. Старият форд нямаше радио. Спряхме да хапнем по една пица — удоволствие, което доскоро не познавахме. После купих на дъщеря ми една кукла, а на синовете — комплекти бойни играчки. На Вали подарих кутия шоколадови бонбони „Шрафт“. Бях в страхотно настроение и харчех като шейх. На връщане пяхме песни, а когато децата си легнаха, Вали ме люби така, сякаш бях Ага Хан и току-що й бях подарил диамант като камион.

Спомних си за дните, в които прегрявах пишещата си машина, за да изкараме криво-ляво седмицата. Но това беше още преди да избягам във Вегас. Оттогава насам късметът ми работеше. Вече не си правех труда да търся допълнителна работа. А в старите папки на дъното на гардероба се гушеха двадесет хилядарки за черни дни. Рушветчийският бизнес вървеше толкова стабилно, че като нищо можеше да ме направи богаташ. Стига някой да не предаде четата, или пък великите сили изведнъж да вземат да постигнат мирно споразумение и въоръжените им сили да станат излишни. Едва сега разбрах как се чувстват баровците от военнопромишления комплекс, разните му там капиталисти и заслужили генерали. Мирен и стабилен свят означаваше бедност за мен. Не исках нова война, разбира се, но откровено избухнах в смях, когато почувствах, че прословутото ми „либерално отношение“ към глобалните проблеми неусетно се претопява в надеждата, че поне засега Съединените щати и Съветският съюз нямат намерение да се прегърнат.

Вали леко похъркваше, но това не ми пречеше. Тя доста се уморяваше от грижите си за децата, къщата и мен. Колкото до мен, аз заспивах късно, независимо от умората на изтеклия ден. Често ставах и отивах в кухнята да поработя върху романа си. Приготвях си и нещо за хапване и го откарвах до три-четири сутринта. Но сега не работех върху никакъв роман и нямаше какво да правя. Разсеяно си помислих, че може би е дошло времето отново да се заловя с писането. В края на краищата вече имах както време, така и пари. Но истината беше, че изпитвах страхотно удоволствие от сегашния си начин на живот, от тичането насам-натам, от подкупите, от самия факт, че за пръв път мога да харча пари за глупости…

Най-големият ми проблем беше свързан с укриването на парите. Не можех да ги държа у дома. Помислих си за Арти. Той би могъл да ги внесе в банката вместо мен и положително щеше да го направи. Но не можех да го помоля за подобно нещо. Щеше да ме попита откъде ги имам и трябваше да му кажа всичко. А истината не беше за чувствителните уши на такъв болезнено честен човек, какъвто беше брат ми. Вероятно нямаше да ми откаже, но положително щеше да гледа с други очи. Той самият никога не би постъпил като мен, дори семейството му да умира от глад. Има неща, които човек не може или не бива да прави. За мен едно от тях беше да помоля Арти да ми пази парите! Подобно нещо не би било нито братски, нито приятелски акт.

Има и братя, които не бихте помолили за подобна услуга, просто защото ще ви свият мангизите, разбира се. При тази мисъл си спомних за Къли. Ето кой ще ми посочи най-добрия начин за потулване на малка купчина нечестно спечелени пари! Къли не може да не знае, това си е точно по неговата част. А с останалите проблеми ще трябва да се оправям сам. Най-сериозният от тях представляваше фактът, че парите се стичаха отвсякъде, като истинска лавина.

Включих Джеръми Хилър в програмата без затруднения. Мистър Хилър остана толкова очарован, че ме покани да мина в салона и ми подари комплект нови гуми за доджа. Естествено, аз реших, че го прави от чиста благодарност и се зарадвах. Но бях забравил, че този човек е бизнесмен. Докато един работник слагаше новите гуми на колата ми, мистър Хилър ме вкара в канцеларията си и без всякакво усукване ми направи ново предложение.

Започна с комплименти, разбира се. Каза ми с добре подчертано възхищение, че наистина съм страхотно умен тип, а освен това съм честен и човек може да разчита на мен. Да се работи с мен било истинско удоволствие и ако някога реша да напусна държавната служба, той бил готов веднага да ми предложи добра работа. Преглътнах този поток като истински шампион. Може би защото бях получавал твърде малко похвали в този живот, предимно от Арти и няколко отдавна забравени литературни рецензии. Хабер си нямах какво ще последва.

— Един мой приятел се нуждае спешно от помощта ви — започна мистър Хилър. — Трябва на всяка цена да включите сина му в шестмесечната програма.

— Лесна работа — рекох. — Изпратете ми момчето и нека каже, че идва от ваше име.

— Но има един сериозен проблем — продължи мистър Хилър. — Момчето вече има повиквателна.

— В такъв случай просто не му е провървяло — свих рамене аз. — Кажете на близките му да го целунат за сбогом и да го чакат след две години.

— Сигурен ли сте, че нищо не може да се направи? — усмихна се леко мистър Хилър. — Човек с вашите способности все ще измисли някакво решение… Бащата е изключително солиден човек и ще ви позлати!

— Изключено — отвърнах. — Военният устав е нещо специално. След като донаборникът е получил повиквателна, той автоматически отпада от всякакви други програми. Онези типове във Вашингтон не са чак толкова тъпи. Иначе всички ще чакат първо да получат повиквателни и след това ще се затичат към нас.

— Този човек желае да се срещне с вас — продължи мистър Хилър. — Готов е на всичко, нали разбирате?

— Няма смисъл, не мога да му помогна.

— Направете ми тази услуга и идете да го видите — притисна ме лекичко мистър Хилър.

Разбрах каква е работата. Срещна ли се с този човек, мистър Хилър ще стане герой, независимо от резултата. Е, за четири нови гуми си струва да поприказвам няколко минути с един богаташ, помислих си аз и кимнах в знак на съгласие.

Мистър Хилър надраска няколко думи върху лист хартия и ми го подаде. Беше написал един телефонен номер и името на човека. Казваше се Ели Хемзи. Познавах това име от пресата. Собственик на огромна верига от магазини за готово облекло, проблеми с профсъюзите, вероятно връзки с мафията. Един от най-известните хора в Ню Йорк. Купувач на политици, основател на куп благотворителни програми… Нима такава важна клечка трябва да опира до услугите на човек като мен? Зададох този въпрос на мистър Хилър.

— Хемзи е изключително умен човек — отвърна ми той. — Евреин, в чиито жили тече италианска, испанска и арабска кръв. Хора като него са не само умни, но и опасни. Той не желае да стане заложник на някой политик само заради военната служба на сина си. Много по-евтино и много по-сигурно за него е да иска услуга от човек като вас. Обясних му що за човек сте, а за да бъда напълно откровен ще добавя, че само вие можете да му помогнете в този момент. Никой от големците не смее да нарушава военния устав, защото знае, че лесно може да се опари. Само при споменаването на такова нещо политиците започват да треперят от страх.

Спомних си за онзи конгресмен. Значи е бил куражлия. Или е бил в края на политическата си кариера и вече не му е пукало. Мистър Хилър внимателно ме наблюдаваше.

— Не ме разбирайте погрешно — продължи след малко той. — И аз съм евреин, но Хемзи е от по-друго тесто. Не внимаваш ли с човек като него, веднага отиваш на кино. Ето защо трябва да използвате главата си, когато разговаряте с него — млъкна за момент, после попита с неподправена тревога в гласа: — Вие не сте евреин, нали?

— Не зная — рекох. Ние, сираците, сме устроени доста странно. Не ни пука нито за евреи, нито за негри или индианци. Просто защото не познаваме родителите си.

На другия ден набрах номера на мистър Ели Хемзи. Бащите на моите клиенти обикновено ми даваха само служебните си телефони. Сякаш им бях любовница… Но никога не пропускаха да вземат домашния ми телефон, просто така, за всеки случай. Вече ми звъняха откъде ли не и Вали вероятно се чудеше какво става. Бегло й бях споменал, че всички обаждания са свързани с работата ми за разни списания.

Мистър Хемзи ми назначи среща по обяд. Кабинетът му се намираше в една сграда на Седмо авеню. Наоколо бяха канторите на най-големите компании в шивашкия бранш. Беше близо до службата и реших да отида пеша. Беше приятно да се разхождам в чудесния пролетен ден. На Седмо авеню цареше обичайното оживление. Хора с издути от напрежение жили тикаха пред себе си отрупани с дрехи ръчни колички. Докато им правех път, гузничко си помислих колко много човеци блъскат като луди за мизерните си надници, а аз прибирам стотарки за няколко елементарни канцеларски манипулации. Повечето от работниците тук бяха чернокожи. Учудих се, че работят. Нали това племе си изкарва прехраната с разни мошеничества, да ги вземат дяволите? Поне аз бях твърдо убеден в това. После си помислих, че всички тези мутри положително биха грабили хората по-добре и от мен, стига да притежаваха необходимото образование.

На входа ме посрещна един служител, който ме преведе през изложбените зали. Навсякъде висяха модни колекции за новия сезон. Спряхме пред една малко груба дървена врата и в следващия миг вече бях в кабинета апартамент на мистър Хемзи. Всичко тук беше от най-високо качество. Луксът на това помещение контрастираше ярко с останалата част от сградата. Служителят ме предаде в ръцете на секретарката — безукорно облечена жена на средна възраст с умно лице. След миг бях въведен в светая светих.

Мистър Хемзи се оказа едър и малко недодялан мъж, който положително би приличал на руски емигрант, ако не беше скъпият му и безукорно скроен костюм, снежнобялата копринена риза и тъмната вратовръзка. Сбръчканото му лице излъчваше сила и лека меланхолия. Имаше вид на благородник, при това почтен благородник. Стана иззад бюрото и протегна двете си ръце да ме поздрави. Очите му потънаха в моите. Спря се толкова близо до мен, че различавах ясно всяко косъмче на гъстата му посивяла коса.

— Приятелят ми се оказа прав, вие действително имате добро сърце — проговори той. — Вече съм сигурен, че ще направите всичко възможно, за да ми помогнете.

— Едва ли — поклатих глава аз. — Не мога, дори и да искам.

След това бавно й внимателно му обясних процедурата с повиквателните. Казах му същото, което мистър Хилър вече знаеше. Държах се резервирано и спокойно. Не обичам хората, които се опитват да надникнат дълбоко в очите ми.

Той слушаше мълчаливо и тъжно поклащаше глава. Когато свърших, започна да говори с тон, в който се долавяше меланхолия. Сякаш не беше чул нито дума от това, което му обяснявах.

— Жена ми, бедната, е много зле със здравето. Направо ще умре, ако изгуби сина си точно в този момент. Живее единствено за него и положително няма да издържи две години, без да го вижда. Трябва да ми помогнете, мистър Мерлин. Успеете ли, аз ще ви направя щастлив до края на живота ви!

Не това ме убеди. Не вярвах на нито една негова дума. Но последната му фраза попадна точно където трябва. „Ще те направя щастлив до края на живота ти!“ Само крале и императори могат да произнасят такива слова! Божичко, каква сила се крие в тях!

Ставаше въпрос за пари, разбира се.

— Нека малко да си помисля — рекох. — Може би ще успея да открия някакъв изход…

— Зная, че ще успеете — продължаваше да поклаща глава мистър Хемзи. — Ще успеете, защото сте умен и имате добро сърце. Имате ли деца?

— Имам — рекох, после подробно му обясних колко са големи момчетата, как расте момиченцето ми. Мистър Хемзи не препусна да се заинтересува и за жена ми. В този момент ми заприлича на някакъв добър вуйчо. Накрая ми поиска адреса и домашния телефон.

Изпрати ме чак до асансьора. Май бях успял да се представя в благоприятна светлина. Нямах никаква представа как мога да откача сина му от куката. Но мистър Хемзи беше прав — имах наистина добро сърце. Достатъчно добро, за да не го изстискам като лимон, а после да вдигна ръце — това е положението, нищо не може да се направи. Но и главата ми още си беше на мястото. Знаех, че за нищо на света не трябва да се забърквам с хората на отдела за повиквателните. Момчето беше получило своята и толкоз. След един месец трябва да влезе в казармата. А майка му ще трябва да се примири.

На другия ден, малко след като бях седнал зад бюрото си, по телефона ми се обади Вали. Страшно развълнувана, тя ми съобщи, че току-що е пристигнала някаква специална пратка на нейно име. Цели пет кашона, пълни с дрехи. Пролетни и зимни комплекти за децата, всички с великолепно качество. Цял кашон с дрехи последна мода за нея самата. Скъпи и качествени, от тези, които сами едва ли бихме си позволили.

— Има и една картичка — добави тя. — Кой е този мистър Хемзи? Защо ми изпраща толкова много великолепни дрехи, Мерлин?

— Написах няколко рекламни брошури за бизнеса му — набързо излъгах аз. — Беше малко притеснен финансово и реши да ми плати с дрешки за децата. Нямах представа, че ще изпрати толкова много!

— Сигурно е страшно добър човек! — доволно възкликна Вали. — В тези кашони има дрехи за над хиляда долара!

— Чудесно — рекох. — Довечера ще говорим.

Затворих телефона и разказах всичко на Франк. Споменах му и за продавача на кадилаци мистър Хилър.

— Налапал си въдицата — рече Франк и ме погледна изпитателно. — Сега щеш не щеш, трябва да направиш нещо за него. Как мислиш да се оправиш?

— Дявол да ме вземе! — проклинах се аз. — Още не мога да разбера защо приех да го видя!

— Кадилаците в гаража на Хилър са ти взели акъла — постави диагнозата Франк. — По нищо не се отличаваш от скапаните негри. За един кадилак те са готови дори да се върнат обратно в африканските си колиби!

Направи ми впечатление, че в последния момент се възпря да не каже „черни муцуни“. Дали е изпитал срам от грозните думи, или просто не искаше да ме обиди? Аз самият винаги съм се питал защо хората се дразнят, когато стане дума за онези черни типове в Харлем, които си падат по кадилаците. Може би защото повечето от тях не могат да си позволят такъв лукс? Или, ако си го позволят, това би станало с цената на големи дългове? Но Франк беше прав — именно наредените в салона на Хилър блестящи кадилаци ме накараха да захапя въдицата. Точно заради тях приех да извърша услуга на Хилър и да се срещна с Хемзи. Някъде дълбоко в душата ми се таеше надеждата, че ще мога да се докопам до една от тези прекрасни лимузини.

Същата вечер Вали направи малко ревю. Тя ми бе споменала бройката на кашоните, но не каза нищо за размерите им. Бяха огромни и във всеки от тях имаше най-малко по десет комплекта дрехи за децата и жена ми. Отдавна не я бях виждал толкова развълнувана. И децата бяха доволни, но все още бяха твърде малки, за да се радват на дрехи. Какво ли ще стане, ако трябва да отървавам от казармата и синчето на някой фабрикант на играчки, запитах се аз.

Вали заяви, че за всичките тези прекрасни дрехи трябват и нови обувки. Казах й, че ще трябва да почака, а на ум си отбелязах да търся и фабрикант на обувки със син-донаборник.

Ако дрехите бяха с нормално качество, положително щях да имам чувството, че съм получил милостиня, че един богаташ просто е решил да ми направи жест. Но облеклото беше толкова очебийно скъпо, че действително не бих могъл да си го позволя, ако ще да се скъсам от рушвети. По приблизителни изчисления в кашоните имаше дрехи за не по-малко от пет хиляди долара. Хвърлих поглед на картичката. Беше най-обикновена визитна картичка, на която беше отбелязано името на Хемзи и служебният му телефон. Нищо повече. Никакво послание, нито дума дори. Мистър Хемзи наистина беше умен мъж. Нямаше никакво пряко доказателство, че кашоните са изпратени лично от него, с нищо не можеше да бъде дискредитиран.

Докато бях в службата си мислех, че трябва да върна всичко обратно. Но още в мига, в който зърнах щастливото лице на Вали разбрах, че това е невъзможно. Останах буден до три часа сутринта и през цялото време мислех как да отърва синчето на мистър Хемзи от казармата.

Единственото възможно решение взех сутринта, малко преди да вляза в канцеларията си. Преди всичко трябваше да бъда сигурен, че действията, които възнамерявах да предприема, няма да бъдат документирани по никакъв начин. Да избегна всички писмени документи, които биха могли да ме дискредитират след година или две. Ситуацията беше крайно опасна. Едно е да вземеш дребен рушвет, за да пробуташ някого в началото на списъка за съкратена военна служба, а съвсем друго — да го освободиш от мобилизация след получаването на повиквателна.

Позвъних в наборното бюро, в което синът на Хемзи се водеше на отчет. Представих се на колегата му и разказах предварително съчинената история. Казах, че Пол Хемзи фигурира в списъка ми за шестмесечна служба и е трябвало да бъде записан още преди две седмици. Но по моя вина сме изпратили писмото на погрешен адрес. Придадох на гласа си възможно най-смутен тон и промърморих, че ме чакат големи неприятности, ако семейството на младежа се оплаче. После попитах дали е възможно наборното бюро да анулира своята повиквателна, за да включа момчето в своите списъци. Обещах веднага да им изпратя писмено потвърждение, за да могат да го заличат от списъците си. Надявах се, че казвам това с най-верния тон — умолително, смутено, но не особено притеснено. Просто като едно добро момче, което се опитва да поправи грешката си. Бегло подхвърлих, че ако колегата ми направи тази услуга, аз с удоволствие бих включил в списъците си някой негов познат.

Целият този план обмислих докато лежах буден през нощта. Стигнах до убеждението, че служителите в наборната секция положително са обсадени от младежи, които внезапно са получили повиквателна. След това пресметнах, че ако един такъв служител получи възможност да уреди някой клиент с дебела пачка на съкратена служба, той положително ще стане по-богат поне с хиляда долара.

Но колегата отсреща се държеше съвсем нормално. Прояви любезност и май изобщо не разбра какво му предлагам. Каза, че няма проблеми да анулира повиквателната, а аз внезапно получих усещането, че далеч по-умни от мен типове са открили отдавна и този номер. Както и да е. Още на следващия ден получих съответното официално писмо от наборната секция. Позвъних на мистър Хемзи и му казах да изпрати сина си за клетвата и съответните формуляри.

Всичко мина по мед и масло. Пол Хемзи се оказа приятно момче с безупречни обноски, скромно и срамежливо. Поне на мен направи такова впечатление. Организирах всичко необходимо за церемонията по клетвата, а след нея прибрах документите му в папката с повиквателните. Когато му дойде реда за мобилизация, лично отидох да получа бойния му пакет. Момчето замина да отслужи шестте си месеца в едно недалечно поделение без изобщо да се мярка в службата. Бях успял да го превърна в истински призрак.

Горе-долу по същото време започнах да си давам сметка, че незаконната ми дейност става все по-опасна, тъй като в нея се замесват все по-влиятелни хора. Но аз ненапразно бях Мерлин, Великият магьосник. Наложих вълшебната си шапка звездобройка и потънах в размисъл. Не след дълго стигнах до единственото възможно заключение — в най-скоро време всичко ще се пръсне като сапунен мехур. Бях вземал всички предпазни мерки и единствената улика срещу мен беше купчинката пари у дома. Трябваше да ги скрия — това беше най-неотложната ми задача за момента. А после ще помисля как бих могъл да ги харча спокойно.

Най-добре ще е да ги оставя на съхранение при Къли. Но какво ще стане, ако той ми свие някой номер, или просто го очистят? Имах достатъчно предложения за работа на хонорар в различни списания и нямаше да ми бъде особено трудно да оправдая воденето на един по-охолен живот. Но работата беше там, че досега бях отхвърлял по-голямата част от тези предложения, тъй като винаги съм бил убеден, че съм разказвач от най-чиста проба, че съм писател, а не някакъв смотан литературен критик. Всякаква друга литературна дейност считах за предателство спрямо таланта си. Но какво от това, по дяволите? Нима отдавна вече не бях се превърнал в мошеник? Нима не бях стигнал дъното на падението?

12.

Две седмици по-късно успях да си уредя среща с главния редактор на списание „Евридей“. Списанието беше част от огромна издателска корпорация, която заливаше страната с информация, псевдоинформация, секс и псевдосекс, култура и трудно смилаема философия. Филмови списания, приключенски книжки за простолюдието, спортен седмичник, комикси — това беше част от дейността на тази гигантска машина.

Истински миш-маш, „Евридей“ се нуждаеше от услугите на външни автори по простата причина, че всеки месец публикуваше по половин милион думи. По-късно разбрах, че главният редактор е познат на Арти и именно той му казал една-две думи за мен.

Редакцията беше пълна с хора, събрани сякаш от кол и въже. Никой от тях не приличаше на щатен и професионален редактор, но това съвсем не им пречеше да издават списание, което носи немалка печалба. Докато, всеки министър във Федералното правителство изглежда роден за поста си, но въпреки това работата не върви.

Главният редактор се казваше Еди Лансър. Беше следвал заедно с Арти в университета в Мисури. Още на втората дума разбра, че съм пълен лаик в областта на журналистиката, разбрах го и аз. Но какво толкова, по дяволите! Никога в живота си не бях надничал в кухнята на едно голямо списание, нима съм виновен за това? Оказа се обаче, че това е плюс в очите на Лансър. Той беше от хората, които не дават пет пари за такива неща като опита. Търсеше хора с шизофренични пристъпи, тъй като именно те имали гениални прозрения. Доста по-късно ми призна, че съм показал висока степен на пригодност именно по този показател.

Той също беше писател. Преди по-малко от година беше излязла последната му книга, която ми се стори много интересна. Знаеше, че и аз имам издадена книга — факт, който беше натежал решително в полза на бъдещото ни сътрудничество.

На дъската за спешни обяви беше прикрепено вестникарско заглавие, очевидно изрязано от първата, страница на „Таймс“. „Ядрената война не е по вкуса на Уолстрийт“, гласеше то.

Забелязал вниманието ми към изрезката, Лансър се усмихна и попита:

— Бихте ли написали кратко разказче за човек, който се тревожи от подобна перспектива?

— Разбира се — рекох.

И го направих. Написах разказа за един млад мениджър, който не може да спи от мисълта, че с взривяването на първата атомна бомба, акциите му ще отидат по дяволите. Не допуснах грешката да иронизирам героя си, нито пък да му чета морал. Описах историята му и нищо повече. Читателят ще го възприеме, стига да възприеме основната тема. Ако откаже да я възприеме, разказчето имаше всички шансове да се превърне в превъзходна сатира.

Лансър остана доволен.

— Ти си направо роден за нашето списание! — похвали ме той. — Точно в това е целият номер — да показваш нещата и така, и иначе. Така печелиш както тъпаците, така и умниците. Чудесно! — млъкна за момент, после добави: — Никак не приличаш на брат си.

— Знам — рекох. — Ти също.

Той се ухили.

— В колежа бяхме неразделни. Арти е най-честният човек, когото познавам. Много се учудих, когато ме помоли да те приема. Това беше първата услуга, която изобщо е искал от мен.

— Направил го е само заради мен — рекох.

— Най-праволинейният човек на света! — продължаваше да се диви Лансър.

— И това ще го довърши! — допълних аз.

След което се разсмяхме като луди.

За моя огромна изненада се оказа, че наистина съм роден за автор на списание от такъв тип. Пишех всичко — пубертетски приключения, военни разкази, пикантни любовни истории, безвкусно противни филмови рецензии, трезви и не по-малко противни литературни критики. С лекота прескачах в другата крайност — някоя толкова хвалебствена рецензия, че хората изведнъж решаваха сами да се уверят какво е това толкова добро нещо на културния небосклон. Никога не подписвах материалите със собственото си име. Но и не се срамувах от тях. Обичах си ги, макар да знаех, че са халтура. Обичах ги, защото през целия си живот не бях притежавал добродетел, с която мога да се гордея. Като войник бях калпав, като комарджия винаги губех. Нямах хоби, а в ръцете бях толкова вързан, че нито можех да си поправям колата, нито пък да отглеждам някакво растение. Едва-едва траках на машината, а и като рушветчия не ме биваше особено. Бях творец наистина, но това не беше нещо, с което човек може да се гордее. То е по-скоро нещо като религия. И ето — изведнъж се оказа, че мога да бъда отличен драскач на парче. Това ми харесваше. Особено след като за пръв път в живота си започнах да печеля добре, при това съвсем законно.

За материалите в списанието получавах около четиристотин долара на месец. Прибавени към заплатата ми, те се оказаха една съвсем прилична сума. А тъй като апетитът идва с яденето, скоро се залових и с втория си роман. Еди Лансър също пишеше нова книга и по тази причина бяхме все заедно. Почти не разговаряхме за текущите материали, тъй като и двамата мислехме предимно за книгите си.

Накрая станахме толкова близки, че след шестмесечна работа на хонорар, той ми предложи редовно редакторско място.

Но на мен все още не ми се изпускаха онези две-три хилядарки, които ми капеха в службата. Вече почти две години системата с рушветите вървеше гладко и без никакви затруднения. Отдавна бях възприел философията на Франк и бях сигурен, че нищо не може да ми се случи. Честно казано, емоциите на крадеца продължаваха да ме привличат.

Животът ми потече наистина щастливо. Писането ми спореше. Всяка неделя се разхождахме с Вали и децата до Лонг Айлънд и разглеждахме новите къщи, които никнеха като гъби след дъжд. Вече бяхме решили какво ще си построим ние — самостоятелен дом с четири спални, две бани и всичко останало. Обща стойност 26 хиляди долара, взети на кредит с лихва от десет процента, която почва да тече след една година отсрочка. Дойде моментът да поискам една дребна услуга от Еди Лансър.

— Отдавна мечтая да напиша нещо за Лас Вегас — подхвърлих му аз.

— Заминавай — отвърна той. — Но искам да включиш и проблема с проституцията.

Вдигна телефона да се разпореди за командировъчното, а после се заехме да умуваме с какво да илюстрираме репортажа. Винаги заедно решавахме този въпрос и беше страшно забавно. И както винаги, идеята пак даде Еди. Трябваше ни цветна снимка на някоя разкошна мадама с оскъдно облекло. От пъпа й ще падат два червени зара, подредени в печеливша комбинация. А под снимката ще разположим заглавието: „Късметът ви е тук, при слънчевите момичета на Вегас.“ Но преди да замина трябваше да свърша още една важна работа — да взема интервю от Осейно, най-известния американски писател.

Еди Лансър ми го поръча специално за най-снобското списание на издателството, което носеше заглавието „Евридей Лайф“. Трябваше да изпълня тази задача, преди да замина за Вегас.

Еди съвсем искрено вярваше, че Осейно наистина е най-великият жив американски писател, но изпитваше истински ужас от перспективата да го интервюира лично. Такова беше положението и с останалите редактори. Май аз бях единственият, който не изпитваше благоговение пред него. По мое мнение Осейно не беше чак толкова гениален, освен това изпитвах вродено недоверие към всеки човек на перото, който нарочно демонстрира своята повърхностност…

Този човек често се появяваше на телевизионния екран, на няколко пъти го каниха за член на журито по време на фестивала в Кан, веднъж го арестуваха за участие в протестна демонстрация, след което се оказа, че изобщо не знае за какво е протестирал… Пишеше отзиви за всяка новоиздадена книга, стига да е написана от негов приятел.

До върховете беше стигнал без никакви усилия. Написал първия си роман на двадесет и пет годишна възраст, той бързо си спечели световна известност. Родителите му са били заможни хора и благодарение на тях е защитил докторат по право в Йейл. Така и не беше разбрал какво е да се бориш за изкуството си.

Преди години му изпратих лично първата си книга и искрено се надявах да получа благоприятен отзив. Но така и не разбрах дали изобщо я е получил.

Когато уредих интервюто, репутацията му сред издателските среди беше започнала да спада. Все още беше в състояние да изстиска огромен аванс за всяка своя книга, а след написването й съумяваше да получи ласкави отзиви от страна на критиката. Но вече почти не пишеше романи, а се занимаваше предимно с публицистика. За последните десет години не беше издал нито един роман.

Всички знаеха, че се е заел да работи върху венеца на литературното си творчество, върху шедьовъра на живота си. Това трябваше да бъде обемист роман, най-великото творение на перото от „Война и мир“ насам. Критиците бяха единодушни по този въпрос. Едно от най-солидните издателства му беше отпуснало аванс от сто хиляди долара и вече десет години търпеливо чакаше да получи ръкописа. Но Осейно предпочиташе да издава публицистични произведения по нашумели теми и голяма част от критиката ги считаше за далеч по-добри от романите му. На всеки два месеца излизаше по някоя от тези творби и те му носеха доста тлъсти чекове. Но с течение на времето започнаха да се продават все по-слабо и по-слабо. Беше уморил своите читатели. В крайна сметка бе приел да стане главен редактор на най-влиятелния седмичник за литературна критика в страната.

Предишният главен редактор беше останал на поста си повече от десет години. Бил човек с доказани качества, притежавал много научни степени, следвал в най-добрите колежи, произхождал от семейството на потомствени интелектуалци. Бил човек от класа. И педераст от класа. Което изобщо не би се отразило на положението му, ако с напредването на възрастта не беше започнал да прекалява. В един слънчев следобед го заловили в момента, в който облекчавал професионално куриерчето на редакцията, скрит зад висок куп книги, които издигнал нарочно в средата на кабинета си. Ако вместо момчето в тази ситуация се беше оказал някой от нашумелите английски писатели, последици вероятно нямаше да има. Същото щеше да стане и ако книгите в купчината бяха получили своите дълго чакани рецензии. Но за нещастие тези рецензии не бяха написани и това го довърши. Принудиха го да си подаде оставката.

С назначението на Осейно управата можеше да бъде спокойна поне в това отношение. Защото нашият човек си беше редовен до мозъка на костите и приемаше жени от всякакъв калибър и всякаква възраст. Налиташе им като бик и ги чукаше с такова себеотрицание, с каквото наркоманът посяга към спринцовката. Ритъмът му беше зашеметяващ. Направо побесняваше, ако не получеше поне веднъж дневно порция женска плът, независима от качеството й. В най-сухите дни се задоволяваше с по някой минет. Но не беше ексхибиционист и никога не забравяше да заключи вратата на кабинета си. Партньорки му бяха всякакви жени — от случайни любителки на книгите с дълбоко скрити перверзни качества, до уважавани в обществото дами, които минаваха за горещи почитателки на творчеството му. Сред тях имаше и жадни за слава начинаещи писателки, които изпитваха остра нужда от някоя положителна рецензия, просто за да поддържат самочувствието си. Осейно най-безсрамно се възползваше както от положението си на главен редактор, така и от славата си на световноизвестен писател. По-късно научих, че често вкарва в действие и една муха, която бръмчеше от години под шапката му — мечтата да получи Нобеловата награда за литература. По собствените му думи, именно Нобеловата награда беше неудържимата му примамка за наистина интелигентните жени. През последните три години беше задвижил многобройните си приятели сред критиците в тази насока. В резултат получи възможност да показва на евентуалните кандидатки за импровизиран секс редица статии в солидни литературни издания, които аргументирано доказваха, че няма по-достоен кандидат за Нобеловата награда от него.

Колкото и странно да звучи, Осейно беше безразличен към външността си и никак не го интересуваше как изглежда в очите на околните. Харчеше доста пари за дрехи, но въпреки това изглеждаше раздърпан и непривлекателен. Лицето му беше скулесто и изпито, а бледозелените му очи гледаха изпитателно и малко лукаво. В замяна на това притежаваше невероятна жизненост и именно тя оказваше магнетично въздействие върху околните. Голяма част от популярността си дължеше на своя талант, разбира се, именно неговата колоритност и блестяща интелигентност привличаше хората.

Жените бяха луди по него. Всички, без изключение. Сред тях имаше както млади и будни студентки по литература, така и отракани в благотворителна дейност матрони. Харесваха го дори онези активистки на Движението за женски права, който го заклеймяваха публично, а после тихомълком го отмъкваха в храсталака с тривиалното оправдание, че просто искат да му покажат отношението на старомодните тиранични мъжкари към нежните им половинки. Той пък поддържаше интереса им жив, като се обръщаше директно към тях във всичките си книги.

Не харесвах особено това, което пишеше, и по тази причина не очаквах да го харесам и като личност. Но се оказа, че греша. Защото на света все пак съществуват всеотдайни и самопожертвувателни лекари, влюбени в професията си учители, честни юристи, политици-идеалисти, истински добродетелни жени, психически здрави актьори и мъдри писатели. А Осейно беше именно такъв. Въпреки своенравния си стил, въпреки странния начин, по който създаваше своите творби, той беше един чудесен за компания човек, който умееше да говори интересно дори за собственото си творчество.

Беше превърнал списанието за литературна критика в свое еднолично владение. Две секретарки, двадесет щатни редактори, цяла армия от свободно практикуващи автори, сред които имаше както известни в цялата страна имена, така и гладуващи поети, неуспели писатели, богати интелектуалци и неизвестни университетски професори. Той ги експлоатираше безмилостно и едновременно с това ги презираше. Управляваше списанието като сомнамбул и никой не можеше да предвиди постъпките му.

Всеки от авторите му беше готов да си прегризе гърлото за място на първа страница и Осейно го знаеше. Самият той завладяваше първите страници на всички влиятелни литературни издания в страната при публикацията на поредната си книга. Същевременно ненавиждаше дълбоко писателите романисти просто защото им завиждаше. Често мразеше и издателите на дадена книга, особено ако за нея се вдигне шум. В такива случаи поръчваше на някой професор от тежка категория биографията на Наполеон или Екатерина Велика и триумфално я поместваше на първа страница. Подобни рецензии обикновено бяха напълно нечитаеми, но Осейно беше щастлив, тъй като отново беше успял да разгневи всички.

По времето, по което се запознах с него, той беше на върха на славата си. Името му се преплиташе във всички пикантни истории, разказвани от ухо на ухо на интелектуалните сбирки, за поведението му се носеха легенди. С видимо удоволствие изигра и специално за мен ролята на велик писател. Тук трябва да му призная, че действително разполага с всички необходими реквизити за поддържане на легендите около личността си.

Отидох да се срещна с него в Хамптънс, където държеше вила под наем за летния сезон. Заварих го в „султанско обкръжение“, според собствения му израз. Беше на петдесет години и имаше шест деца от четири брака. Все още му предстояха петият, шестият и седмият, който щеше да се окаже последен. Беше обут в дълги сини шорти за тенис и също така синя фланелка, която беше достатъчно широка, за да прикрива биреното му шкембе. Чертите на лицето му вече бяха успели да придобият онази монументалност и достойнство, които се полагаха на един бъдещ носител на Нобелова награда. Съумяваше да се държи приятно, въпреки коварния поглед на зеленикавите си очи. А в деня на запознанството ни беше направо сладък. Всички му целуваха задника, защото беше шеф на най-известното списание за литературна критика. Всички чакаха с безгранично благоговение онова, което излизаше изпод перото му. Той не можеше да допусне, че имам намерение да го ликвидирам, тъй като бях само един неуспял писател, издал безшумно някаква мизерна книжка. Аз от своя страна бях готов да призная великолепните качества на единствения му роман, който наистина беше гениален. Но цялото му останало творчество беше боклук и имах намерение, ако „Евридей“ ми позволи това, да покажа на света истинската същност на този „велик писател“.

Написах си статията и го наврях точно там, където му беше мястото. Но Еди Лансър категорично отказа да я помести. Очакваше от Осейно материал на важна политическа тема и не посмя да го раздразни. Тъй че в крайна сметка денят, прекаран в Хамптънс, се оказа чиста загуба за мен. Чак след две години, когато Осейно внезапно ми позвъни с конкретно предложение за работа, разбрах, че не е било така. Беше ме запомнил по простата причина, че някой му беше дал да прочете отхвърлената статия. Останал възхитен от куража ми — така поне каза. Според него материалът ми бил добър просто защото аз самият съм добър писател, а освен това съм харесал точно онова в творчеството му, което харесвал и той самият.

През онзи първи ден седяхме в градината и гледахме как децата му играят тенис. Тук веднага искам да поясня, че този човек дълбоко обичаше децата си и отношението му към тях беше безупречно. Вероятно защото и той самият приличаше на дете. Заговорихме за жени, за Движението за женски права, за секс. Той се хвърли в темата с неприкрито удоволствие. Беше страшно забавен. Скоро разбрах, че макар и да се прави на ляв либерал в своите статии, той си е мъжки шовинист от чиста проба. Каза, че в момента, в който се влюби в някое момиче, моментално спира да ревнува жена си. После, надянал маската на велик мислител, добави:

— Мъжът никога не трябва да ревнува повече от една жена! Това не важи единствено за порториканците.

Въобразяваше си, че има право да иронизира порториканците, само защото минава за безкомпромисен радикал.

На полянката се появи икономката и се разкрещя на децата, които се бяха сдърпали за някаква спорна топка. Беше доста апетитна и хубава за възрастта си жена, очевидно скромна и безкомпромисна. Доста се озадачих от неприязнения поглед, който ни хвърли, преди да изчезне обратно във вътрешността на къщата.

Никак не беше трудно да накарам Осейно да говори за жени. Той пък побърза да заеме позата на циник. Една безспорно удобна поза, когато човек не е полудял по някоя конкретна мадама. Изказваше страхотно авторитетни мнения — в стила на писателя, за когото се разпространяваха най-много клюки от Хемингуей насам.

— Виж какво, момче — рече. — Любовта прилича на първата лъскава играчка, която си получил за Коледа или за шестия си рожден ден. Тя те прави луд от щастие, ти просто не можеш да откъснеш поглед от нея. Но след известно време играчката се разваля, ти я захвърляш в някой ъгъл и я забравяш. Влюбването е най-великото чувство на този свят. Но любовта е цяло нещастие.

Вложих в гласа си цялото уважение, на което бях способен и кротко попитах:

— А какво ще кажете за жените? Дали изпитват подобно чувство, след като постоянно тръбят, че мислят по нашия начин?

Той ме стрелна с изненадващо бистрите си зелени очи. Тутакси разбра накъде бия, но не показа с нищо, че му пука от това. Прояви чудесно самообладание.

— Движението за женски права ни обвинява, че властваме над жените и контролираме живота им. Това е точно толкова тъпо, колкото и мъжката убеденост, че жените са по-чисти от нас в сексуално отношение. Жената е готова да мърсува с всеки, по всяко време и на всяко място. Но се страхува да говори за това именно благодарение на споменатата глупост. Защото на практика най-много един процент от мъжете упражняват някаква власт над тях. Тези типове не са мъже, не са дори хора. Именно тяхното място трябва да заемат жените. Но те не знаят, че единственият начин да го постигнат е да извършат убийство.

— Вие май сте точно един от тези мъже — вметнах аз.

— Така е — призна Осейно. — И образно казано, аз наистина съм принуден да убивам! Жените се борят да получат това, което притежават мъжете. Но какво е то? Фъшкии, язви и инфаркти плюс цял куп шибани дейности, които мъжете вършат с отвращение! Аз съм за равенството, за да мога спокойно да се разправя с тези кучки! Съдете сам — в момента плащам издръжка на четири абсолютно здрави жени, на които нищо не пречи и сами да си изкарват хляба. И правя това само защото те не са равни с мен!

— Вашите любовни похождения са популярни почти колкото книгите ви — рекох. — Как се справяте с толкова много жени?

— Май изобщо не се интересуваш как си пиша книгите, а? — ухили се Осейно.

— Книгите ви сами говорят за себе си — отвърнах двусмислено аз.

Той ми хвърли нов, този път по-продължителен поглед, след което каза:

— Човек никога не трябва да бъде прекалено добър с жените. Те обичат да живеят с пияници, комарджии, сводници, а нерядко и със садисти, които ги пребиват от бой. Те не могат да понасят истински добрия и благороден мъж. И знаеш ли защо? Защото им доскучава. Не искат да са щастливи, защото знаят, че щастието е скучна работа.

— Привърженик ли сте на идеята за вярност на една-единствена жена?

— Разбира се. Когато се влюбиш, център на твоя живот става друго човешко същество. Когато това състояние изчезне, изчезва и любовта. Превръща се в нещо друго, което често е по-добро и по-практично. Защото любовта по принцип представлява едно нечестно, лабилно и истерично състояние. При мъжете то е изразено по-силно, отколкото при жените. Една жена може да е готова да се чука сто пъти подред, но ако само веднъж прояви нежелание, мъжът веднага започва да й го натяква. Въпреки това първата стъпка към разрухата е направена именно тогава, когато ти откаже секс точно когато си се наточил. И тук не важат никакви извинения. Никакви номера с мигрени и неразположения. Започне ли една мацка да те бута настрани в леглото, всичко между вас е свършено! Трябва да почнеш да се оглеждаш за следващата — онази, която пак ще ти го вдига само с поглед! И не приемай извинения за нищо на света!

Попитах го какво мисли за онези жени, които постигат по десет оргазма по време на секс.

— Жените изобщо не се празнят като мъжете — махна с пренебрежение той. — При тях всичко е едно „цък“ и готово. Докато ние наистина го правим така, че понякога дори очите ни изхвръкват! В писмена форма най-близко до истината е стигнал Фройд. Секс може да прави само мъжът. Жената — никога!

Усетих, че не е много убеден в думите си, но замълчах. Преувеличенията просто си му бяха в стила.

Насочих разговора към хеликоптерите. Според една широко известна негова теория, най-много след двадесет години автомобилите ще изчезнат и на тяхно място ще дойдат частните хеликоптери. Всичко било въпрос на още малко технически напредък. После всичко щяло да стане така, както и с колите. Те превърнаха железниците в почти ненужна отживелица едва след като бяха открити сервоуправлението и сервоспирачките.

— Всичко това е очевидно — поклащаше убедено глава Осейно.

Но също така очевидно беше, че през онази сутрин той си беше настроен на женска вълна, защото съвсем скоро отново превключи на нея.

— Днешните момчета са абсолютно прави — поде той. — Чукай се, с когото поискаш, аз пак ще те обичам — ето това казват те на своите мадами. Но и това в крайна сметка са глупости. Защото когато мъжът знае, че мадамата му се чука, с който й падне, той може да я възприема единствено като курва.

От това заключение не само се учудих, но и направо се обидих. Нима това беше великият Осейно, който подлудяваше жените със своите идеи? Най-блестящият и най-откровеният ум в съвременната американска белетристика! Или не го разбирах, или беше пълен боклук! Забелязах, че икономката му здравата пердаши малките и рекох:

— Вашата икономка се държи доста свободно.

Имаше невероятна проницателност. Разбра без усилие какви чувства ме вълнуват в момента. И вероятно именно по тази причина ми каза истината за тази икономка. Просто за да ме боцне.

— Това е първата ми жена — отвърна. — Майката на първите ми три деца.

Вероятно съм имал доста озадачена физиономия, защото той избухна в смях.

— Не, не е това, което си мислите. Не съм я чукал с години. Просто се разбираме добре. Давам й голяма заплата, но нито цент за издръжка. Само на нея не плащам издръжка.

Попитах го защо, тъй като очевидно очакваше подобен въпрос.

— Защото когато написах първата си книга и станах богат, тя направо полудя. Започна да ми завижда за известността и славата. Оказа се, че тя имала нужда от внимание. Намери се, естествено, някакво младо копеле, което беше готово да й го окаже. На нея пък взе, че й хареса. Е, признавам й, че наистина се беше влюбила в него. Но така и не разбра, че копелето я чука по една-единствена причина — да сложи рога на великия Осейно! Не го разбра, защото по природа си е еблива, а онова беше с пет години по-младо от нея и я скъсваше! Реши да ми поиска развод, а заедно с него и половината от мангизите, които ми донесе книгата. Нямах нищо против, но при условие децата да останат при мен. Не исках моите деца да имат нещо общо с онзи нещастник. Казах й, че ще може да ги прибере при себе си само след като се омъжи повторно. Е, за две години онзи й скъса трътката от чукане, но заедно с това й издуха и мангизите. През това време тя напълно забрави децата, защото пак беше станала младо гадже. Е, прескачаше да ги види от време на време, но беше заета предимно с пътувания по света, пилеене на моите мангизи и издръжката на онзи нещастник, на когото дъвчеше оная работа до прилошаване. Да, ама мангизите отлетяха и онзи вдигна платната. Тогава тя се прибра и си поиска децата. Но вече отдавна беше изгубила правата си над тях — тъй като аз доказах в съда, че ги беше зарязала за цели две години. Направи страхотно театро, за да ме убеди, че не може да диша без тях. Накрая отстъпих и реших да я назнача за икономка.

— Това е най-отвратителната история, която съм чувал! — хладно отбелязах аз.

В проницателните зелени очи за миг проблесна гняв, но после той отново се усмихна:

— Погледнато отстрани, вероятно е точно такава. Но я се опитай да се поставиш на мое място! Живеех си чудесно с децата и никога няма да разбера защо след развода винаги ги дават на майката. Що за глупост? Много мъже никога не успяват да се възстановят от тази узаконена неправда. Губят децата си в момента, в който съпругите им решат, че им е писнало от брачния живот. Но те си траят, защото са им прегризали ташаците. Аз обаче не съм от тях. Задържах си децата и веднага се ожених пак. Когато и втората ми жена взе да върши глупости, изгоних и нея.

— А децата? — попитах. — Как приеха майка си в ролята на слугиня?

Зелените очи отново проблеснаха.

— Изобщо не съм я унижавал! — защити се той. — Тя е слугиня само докато съм в поредния развод. Иначе е нещо като гувернантка на свободна практика. Дал съм й цяла къща да си живее. Някога сериозно мислех да й купя собствен дом, да й дам малко мангизи и да я направя самостоятелна. Но тя е шантава като всички останали и пак ще стане противна. След което, естествено, ще отиде по дяволите! Всичко ще си е съвсем в реда на нещата, само дето ще ми създаде куп неприятности. А аз трябва и да пиша, все пак. Ето защо реших да я държа под контрол с помощта на парите. Благодарение на мен води един съвсем приличен живот. Но едновременно с това не забравя нито за миг, че излезе ли от правия път, ще трябва сама да си вади хляба, тъй като ще разполага единствено с голия си задник! Системата е превъзходна и дава отлични резултати.

— Май ще излезе, че сте женомразец — усмихнах се аз.

— Как може да кажеш подобно нещо на човек, който се е женил четири пъти? — удиви се през смях той. — Дори не е нужно да те опровергавам! Но в известен смисъл наистина мразя онова противно движение за правата им… Защото повечето жени са пълни тъпачки, не по своя вина, разбира се… Тъй че, момчето ми, откаже ли ти една жена два пъти подред, сменяй я, без да се замисляш! Може да й простиш само ако се е наложило да я вкарат в болница, и с линейка при това! С четиридесет шева да й зашият оная работа, пак не трябва да й прощаваш! Хич да не ти пука дали й прави удоволствие или не! Понякога и аз не изпитвам удоволствие, но въпреки това си правя труда да го вдигна. Обичаш ли някого — това ти е работата! Трябва да си готов да го скъсаш от чукане всеки миг и на всяко място! Господи, аз наистина не зная защо продължавам да се женя! Вечно се кълна, че слагам край на тези глупости и вечно нарушавам клетвата си. Продължавам да съм убеден, че не от брака идва нещастието им.

— А не мислите ли, че при подходящи условия жените наистина могат да станат равноправни?

Осейно тъжно поклати глава и въздъхна:

— Никога! Защото забравят най-важното — старостта ги поразява много по-зле от мъжете. Един мъж на петдесет години може да чука млади мацета на килограм. Но петдесетгодишната жена едва ли ще успее да навие някой младок. Сигурен съм, че ако един ден докопат политическата власт, ще ни скъсат задниците. Няма начин да не гласуват закон за кастрация на шансовете с нас и несъмнено ще кажат, че това е най-висшата форма на демокрация! Шибана работа, а? Виж какво, момчето ми, на жените им е гот така и не би трябвало да се оплакват… Доскоро нямаха никакви „профсъюзни“ права. И какво от това? Не можеха да ги уволняват от дома им, макар да са чисти мърли. Скапани в леглото, скапани и в кухнята. Има ли мъж, на който да му е гот със собствената му жена след две години брак? Ако случайно се срещне такъв, жена му непременно ще излезе курва. И изведнъж закудкудякаха за равноправие. Дайте ми ги насам, ще им дам аз едно равноправие! Четири пъти съм се женил и знам какво говоря! В тези бракове отлетяха всичките мангизи, които съм изкарал с честен труд!

В онази утрин Осейно положително ги мразеше. Но само след месец прочетох във вестниците, че се е оженил за пети път. Жена му беше актриса в някаква любителска трупа, два пъти по-млада от него. Толкова за здравия разум на най-известния американски писател. И през ум не ми минаваше, че един ден ще работя при него, че ще бъда най-близкият му човек до самата смърт, която като по чудо го завари ерген, макар и отново влюбен. В една жена и във всички жени на света.

Въпреки реката от глупости, които ми надрънка в онова утро, аз все пак успях да установя един твърд и неоспорим факт. Това беше неговата слабост и той се ненавиждаше заради нея.

13.

Най-накрая бях готов да замина за Лас Вегас и да се срещна с Къли. Изминаха почти три години от деня, в който Джордън си пръсна мозъка, след като спечели на комар цяло състояние. Оттогава не бях виждал и Къли.

Но ние двамата не прекъснахме връзката си. Къли ми се обаждаше по телефона един-два пъти в месеца, а за празниците неизменно пращаше подаръци на Вали и децата. Бяха все неща, които си личаха, че са купени от сувенирния магазин на хотел „Ксънейду“. Вероятно с отстъпка или съвсем без пари — нали си знаех човека! Но жестът си беше жест. Вали го познаваше от разказите ми. Но не познаваше нито Джордън, нито Даян, тъй като нито веднъж не й споменах за тях.

Разбрах, че Къли е получил добра работа в хотела, защото телефонът му неизменно се вдигаше от секретарка, която пропяваше с мелодичен глас „Кабинетът на съветника на президента, моля“. Как ли е успял да се добере, до такъв пост само за три години, чудех се аз. Дори по телефона се долавяше промяната в маниерите му — вече говореше по-тихо и по-възпитано, с добре школувана любезност. Актьорът имаше нова роля. Разговаряхме за несъществени неща, разбира се — кой колко е спечелил или изгубил в казиното, разни смешни случки между играчите. С нито дума не ми разясни новото си положение. От време на време, най-често в края на разговора, някой от нас споменаваше за Джордън. А може би със споменаването на неговото име слагахме край на разговора, кой знае? Той беше нишката, която ни свързваше.

Вали се зае да ми приготви багажа. Реших да пътувам в почивните дни и да се върна в понеделник. Така щях да отсъствам от работа само един ден. Разглеждано в далечна перспектива, именно това мое отскачане до Вегас ще ми създаде необходимото твърдо алиби за пред фантетата.

Децата вече спяха. Вали привърши с куфара и се усмихна:

— Миналият път се чувствувах ужасно! Мислех, че никога няма да се върнеш…

— Трябваше да се махна — отвърнах. — Нещата не вървяха добре.

— А как всичко се промени! — учудено промълви тя. — Преди три години нямахме пукнат грош. Господи, тези помощи, които ни отпускаше баща ми, бяха направо ужасни! Страх ме беше да не разбереш, че вземам пари от него. А и ти се държеше така, сякаш си престанал да ме обичаш. С пътуването всичко се промени. Върна се друг човек. Престана да ми се сърдиш, с децата също се държеше по-внимателно. И прие тази работа в списанието…

— Не забравяй, че се върнах с печалба — усмихнах се аз. — Тогава няколко хилядарки в повече означаваха много. Вероятно щеше да е съвсем различно, ако се бях върнал без пукнат грош.

— Не — поклати глава Вали и щракна капака на куфара. — Промяната беше в теб самия. Беше щастлив, че имаш мен и децата.

— Разбрах какво ми липсва — рекох.

— Е да, след онези фантастични мадами във Вегас!

— Те бяха прекалено скъпи за джоба ми, освен това пазех парите си за комар!

Шегувахме се, разбира се. Но зад шегата се криеше и известна доза истина. Не можех да й кажа, че никога в живота си не бях се докосвал до друга жена, защото нямаше да ми повярва. Бях в състояние да й изброя купища причини за това. Чувствувах се виновен, че съм лош съпруг и баща, който не може да даде нищо на семейството си, че съм неспособен дори да ги изхранвам. Вината ми беше твърде голяма, за да прибавя към нея и изневярата. Особено в случай като нашия, с действително високо ниво на сексуалната връзка. Вали наистина беше жената, от която се нуждаех, идеалната жена за мен. Надявах се и обратното да е вярно.

— Тази вечер ще работиш ли? — попита ме тя. На практика искаше да знае дали ще се любим, за да може да се подготви. Обикновено отивах да работя, след като се бяхме любили, а тя заспиваше като камък и не помръдваше до сутринта. Беше страхотна поспалана и понякога се дразнех от това.

— Да — кимнах. — Иска ми се да поработя малко. Притеснявам се, когато трябва да летя и сигурно няма да мигна до сутринта.

Макар да наближаваше полунощ, тя отиде в кухнята да ми направи каничка кафе и няколко сандвича. Вероятно щях да работя най-малко до три сутринта, но въпреки това щях да съм на крак доста преди нея.

Не зная как е при другите писатели, но когато работата ми не върви, аз просто не мога да спя. Дори и да си легнех, машината в главата ми продължаваше да работи. Отпуснат в леглото с широко отворени очи, аз виждах героите си толкова реално, че забравях всичко — жена, деца, грижи. Но тази вечер имах друга, съвсем не толкова литературна работа. Чаках Вали да заспи, за да мога да извадя от скривалището си пачките, натрупани от рушвети.

Измъкнах от гардероба в спалнята своето „вегаско сако“ и го отнесох в кухнята. През тези три години не бях се докосвал до него. Стори ми се малко поизбеляло, но това не го правеше по-малко крещящо. Нахлузих го и влязох в кухнята. Вали ми хвърли един изпитателен поглед и сбърчи нос:

— Не трябва да носиш това нещо, Мерлин — рече.

— Носи ми късмет — обясних аз. — Освен това е удобно за пътуване.

Знаех, че нарочно го беше натикала в дъното на гардероба, надявайки се да го забравя. Все пак не беше посмяла да го изхвърли и сега щеше да ми свърши работа.

— Колко си суеверен! — въздъхна жена ми.

Грешеше. Никога не съм бил суеверен, макар да се смятах за магьосник. Но това бяха две различни неща.

Вали ме целуна за лека нощ и се прибра в спалнята. Сипах си кафе и хвърлих поглед на ръкописа, който бях взел от спалнята. Взех молива и се заех да го редактирам. След около час станах и отидох да надникна в спалнята. Жена ми дълбоко спеше. Целунах я лекичко, но тя не помръдна. Изведнъж усетих колко много се нуждая от онази лека и обичайна целувка за лека нощ, от най-простия съпружески жест, който беше нещо като гаранционен печат срещу опасностите и несигурността на външния свят. Понякога, легнал до нея с широко отворени очи, аз се надигах да я целуна по устните и тайно се надявах, че ще се събуди, ще ме прегърне и ще прогони чувството за самота, което ме обземаше. Този път обаче знаех, че я дарявам с целувката на Юда. В нея, разбира се, имаше и известна доза чувство, но основното й предназначение беше проверката. Исках да съм сигурен, че няма да стане точно, когато съм изровил скритите пари.

Притворих внимателно вратата на спалнята и се насочих към вградения в стената на антрето гардероб. Там държах един огромен куфар със стари ръкописи, сред които беше машинописното копие на първия ми роман и недовършените записки на книгата, върху която бях работил цели пет години, за да спечеля от нея някакви си нещастни три хиляди долара. Всичко това представляваше внушителен куп хартия. Някога си въобразявах, че този куп ще ме направи богат и известен. Пъхнах ръце под дебелата червеникава папка със здраво завързани корици. Вдигнах я и я занесох в кухнята. Отпих глътка кафе и започнах да броя купчината банкноти. Оказаха се малко повече от четиридесет хиляди долара. Напоследък бях станал истински цар на рушветите, а клиентите ми бяха все богати и вдъхващи доверие хора. Около седем хиляди долара в двадесетачки поставих обратно в плика. Останалите тридесет и три хиляди бяха все стотачки. Разпределих ги в три продълговати плика, които си бях приготвил предварително.

После пъхнах пликовете в дълбоките джобове на „вегаското сако“ и го окачих на облегалката на стола си.

Вали вероятно щеше да усети, че джобовете ми са пълни при прощалната прегръдка, но вече й бях приготвил отговора. Щях да й кажа, че това са записките ми за репортажа, който трябва да правя във Вегас.

14.

Видях Къли още щом кракът ми стъпи на бетона. Летището на Вегас все още беше малко и пътниците вървяха пеша до залата на терминала. Но Вегас се разрастваше и летището му също — до старата сграда се издигаше новото, още недовършено крило.

Очевидно и Къли растеше. Изглеждаше съвсем променен — някак по-висок и по-строен, облечен в безупречен костюм и скъпа риза с отворена яка. Прическата му също беше нова.

Доста се изненадах, когато този изтупан човек с вид на преуспяващ бизнесмен разтвори ръце и топло ме прегърна.

— Все същият стар Мерлин! — развълнувани промълви той. После видя „вегаското ми сако“ и се разсмя. — Нещата се промениха, момче — рече. — По-добре го махни!

В хотели ми беше запазил просторен и скъп апартамент. Барчето беше претъпкано с пиячка, а по масите имаше свежи цветя.

— Май добре лапкаш тук! — отбелязах с известна завист аз.

— Не се оплаквам — сви рамене той. — Отказах се от комара и минах на другата страна на масата. Знаеш това.

Кимнах и го загледах. Къли беше съвсем друг човек и още не можех да му свикна. Започнах да се колебая дали трябва да го посветя в своите планове. За три години всеки може да се промени. В края на краищата, бяхме се познавали едва три седмици!

Но когато си наляхме по глътка и вдигнахме чаши, той ме погледна с неподправена топлота и промълви:

— Наистина се радвам да те видя, хлапе! — Отново се превърна в стария и верен приятел. Пак стана Къли Брояча. — Спомняш ли си за Джордън?

— Непрекъснато — въздъхнах аз.

— Бедният Джордън! Така си и замина с цели четиристотин бона печалба! Бях страшно потресен и май това беше главната причина да се откажа от комара — призна Къли. — И знаеш ли какво стана? Откакто Джордън умря, късметът ми работи здравата! Ако не оплета конците, скоро може би ще бъда директор на този хотел!

— Настина? — учудих се аз. — Ами Гроунвелт?

— В момента съм му дясната ръка и той ми има пълно доверие. Отношенията ни са подобни на нашите с теб. Между другото, имам нужда от помощник… Ако някога решиш да доведеш семейството си във Вегас и да се установите тук, ще ти предложа отлично платена работа.

— Благодаря ти — отвърнах трогнато аз. Продължавах да се учудвам на топлите му чувства. Добре знаех, че Къли не е от хората, които лесно се привързват. — В момента не мога да ти дам отговор. Предложението ти е колкото приятно, толкова и неочаквано. На практика дойдох да те помоля за една услуга. Няма да ти се обидя, ако ми откажеш, но искам да ми отговориш направо. После цели два дни ще се забавляваме чудесно, независимо от отговора ти.

— Считай, че въпросът ти е уреден — спокойно отвърна Къли.

— Не бързай толкова — засмях се аз, а той се ядоса.

— Не ми пука за какво става въпрос! — отсече Къли с малко по-рязък тон. — Щом си решил да се обърнеш към мен, значи си преценил, че мога да ти помогна.

Разказах му всичко от игла до конец. Обясних му подробно как съм вземал подкупи, как в джоба ми в момента се гушат тридесет и три бона, които трябва да бъдат покрити. Къли ме слушаше внимателно, без нито за миг да отклони поглед от лицето ми. Накрая се ухили.

— Какво е толкова смешно, дявол да го вземе? — ядосах се аз.

Вече се смееше като луд.

— Приличаш ми на ревностен католик, който е решил да се изповяда за тежко престъпление — отвърна той. — Какво толкова се притесняваш? Всеки друг на твое място би го направил! Но признавам, че съм малко изненадан. Не мога да си представя как точно ти ще поискаш подкуп от някого!

Усетих как лицето ми се облива с червенина.

— На никога не съм искал нищо! — троснато отвърнах аз. — Сами идваха и ми тикаха парите си! Освен това не вземах предплата — всеки можеше да ме прецака, след като му свършех работата! И не ми пукаше от подобна опасност! — после се усмихнах и лукаво добавих: — Действах като онези — полупрофесионалистките, знаеш… Не исках да си призная, че съм обикновена проститутка!

— Все тая! — отряза ме Къли. — Но според мен си прекалено развълнуван. Като те слушам, оставам с впечатлението, че още години можеш да си бозаеш най-спокойно. А ако случайно изгърмиш, най-много да те уволнят и да ти лепнат една условна присъда. За мангизите обаче си прав — трябва някъде да ги покриеш. Надушат ли ги ония хрътки от ФБР, ще ти ги отмъкнат до последния цент!

Проявих интерес само към първата част от казаното. Защото умирах от страх да не ме тикнат в затвора и семейството ми да се окаже на произвола на съдбата. Именно по тази причина не бях казал нито дума на Вали. Не исках да я тревожа, но не исках и да си промени мнението за мен. Тя продължаваше да ме счита за творец, чист и непорочен като сълза на новородено…

— Защо мислиш, че няма да ме тикнат в пандиза ако ме хванат? — попитах.

— Защото това е служебно престъпление — отвърна Къли. — Не си ограбил банка, дявол да го вземе! Не си гръмнал някой нещастен бакалин, нито пък си ограбил някоя самотна бабичка! Вземал си мангизите на няколко мамини синчета, които искат да се отърват от военна служба и толкоз. Господи, това е истинска златна мина! Копелдаците плащат, за да влязат в казармата! Никой няма да повярва, че такова нещо е възможно. А съдебният състав направо ще се пукне от смях!

— И на мене ми се струва смешно — признах аз.

— А сега казвай какво искаш от мен — стана изведнъж деловит Къли. — Смятай, че въпросът ти е решен. Искам само едно да ми обещаеш — да ми се обадиш в момента, в който те притиснат ченгетата. Аз ще те измъкна, окей? — отново бях озарен от топлата му усмивка.

Обясних му какво съм намислил. Смятах да си обърна парите в чипове и да започна да играя на дребно. Възнамерявах да обикалям всичките казина и да обръщам парите малко по малко. Когато свърша тая работа, просто ще ги оставя на съхранение в касата на някое от тях срещу разписка. Парите ще бъдат нещо като комарджийски кредит. ФБР едва ли ще тръгне да проверява всички игрални зали. А разписките ще оставя на съхранение при него и ще си ги взема обратно, когато ми трябват пари.

— А защо просто не оставиш парите си на съхранение при мен? — усмихна се Къли. — Не ми ли вярваш?

Почувствувах ясно закачливия му тон, но въпреки това му отговорих сериозно:

— И за това съм мислил. Но какво ще стане, ако нещо се случи с теб? Самолетна катастрофа например. Или пък отново ти бръмне комарджийската муха? В момента ти имам пълно доверие, но откъде мога да бъда сигурен, че утре или догодина няма да пощурееш?

Къли одобрително поклащаше глава.

— Ами Арти? — изведнъж попита той. — Винаги сте били безкрайно близки. Не може ли той да ти скрие парите?

— Не мога да му искам подобна услуга — отвърнах.

— И аз така си помислих — отново кимна Къли. — Прекалено честен е за такива неща, нали?

— Точно така. Не мога да му обяснявам надълго и нашироко как съм се чувствал. Но какво му е на моя план? Смяташ, че не е достатъчно добър, така ли?

Къли стана и започна да се разхожда напред-назад.

— Планът ти не е лош — рече. — Но не трябва да имаш кредит във всички казина, защото такова нещо изглежда подозрително. Особено ако мангизите се залежат за по-продължително време. Само при два случая хората си оставят мангизите в касите на комарджийниците — когато им се налага да заминат внезапно или когато са решили да направят голям удар, или да профукат всичко. Затова ти предлагам друг вариант — пак можеш да си купиш чипове от няколко казина, но ги обмени тук, в нашата каса. Знаеш как става — обменяш по няколко хилядарки три-четири пъти на ден и си прибираш разписките. По този начин ще разполагаш с разписки от една и съща каса. Ако ченгетата проявят любопитство и отправят официално запитване до хотела, аз съм насреща.

— Но това може да ти донесе неприятности — възразих аз.

Къли въздъхна и търпеливо започна:

— С подобни неща се занимавам всеки ден. Писнало ми е от данъчните власти. Постоянно се интересуват кой колко е загубил, кога го е сторил и прочие глупости. Аз пък им давам свободен достъп до архивата. Защото съм сигурен, че в нея няма нищо, което би могло да им свърши работа.

— Но това означава, че и моите разписки могат да изчезнат някой ден! — възразих аз. — Аз искам парите да са постоянно на мое разположение.

— Добре де, Тома неверни такъв! — засмя се Къли. — Не забравяй, че си един дребен рушветчия и нищо друго! Никой няма да изпрати тук цяла армия ченгета и счетоводители за такава дребна риба като теб! В подобни случаи се задоволяват с някое официално искане за проверка или призовка. Което, между нас казано, едва ли ще им мине през акъла. Защо не погледнеш на нещата и от друг ъгъл? Ако открият, че харчиш повече отколкото печелиш, спокойно можеш да кажеш, че си извадил късмет на комар. Никой не може да докаже обратното.

— Ама и аз не мога да им докажа, че наистина съм спечелил!

— Можеш и още как! — успокои ме Къли. — Аз ще ти стана свидетел. Заедно с един шеф на зала и с един от крупиетата на барбут. Хвърлял си хубави зарове като луд и толкоз. Не бери грижа за тия работи. Имаш само един проблем — къде да скриеш разписките от касата на казиното.

Известно време разсъждавахме по този проблем. Разрешението му, естествено, откри Къли.

— Имаш ли адвокат? — попита той.

— Нямам личен, но брат ми има един добър приятел — юрист.

— Иди при него и го накарай да ти направи завещание — нареди ми Къли. — В него трябва да пише, че в касата на „Ксънейду“ имаш тридесет и три хиляди долара, които завещаваш на жена си. Всъщност, излишно е да ходиш при този човек, за да не научи брат ти. Ще използваме услугите на един тукашен адвокат, мой човек. Той ще изпрати копие от завещанието ти до Арти в специално запечатан плик. Ти ще предупредиш Арти да не го отваря, а просто да го запази. По този начин няма да го забъркаме. А на теб оставям да измислиш някаква история, която да му прозвучи правдоподобно.

— Той едва ли ще ме попита нещо — рекох. — Ще направи каквото искам и ще си мълчи.

— Брат ти действително е свестен човек — рече Къли. — Но проблемът с разписките остава. Ченгетата лесно ще разберат, че си наел касетка в банката. Защо не ги пъхнеш между старите си ръкописи, така, както си направил с парите? Дори да се стигне до обиск, едва ли ще обърнат внимание на няколко хартийки сред толкова други.

— Не мога да рискувам — отвърнах. — Нека си помисля, все нещо ще ми хрумне…

Къли с нищо не показа, че е забелязал уловката.

— Номерата им ще фигурират в нашите архиви — отбеляза той. — Когато поискаш да си теглиш парите, спокойно можеш да подпишеш декларация, че си ги изгубил. Тя ще бъде напълно достатъчна.

Отлично знаеше какво съм намислил да направя, разбира се. Да скъсам разписките. Същевременно никога нямаше да е сигурен, че действително съм го сторил. И по тази причина нямаше да може да заличи следите от факта, че казиното ми дължи някаква сума. Ако такова нещо изобщо му мине през главата, разбира се. Това означаваше, че не му се доверявам напълно, но за него такива подробности не бяха от значение.

— Тази вечер съм организирал официална вечеря в твоя чест — смени темата Къли. — Ще дойдат няколко приятели плюс двете най-страхотни мадами от програмата.

— Без мен — рекох. Имах предвид мадамите, разбира се.

— Господи! — смаяно ме изгледа Къли. — Още ли не ти е писнало да чукаш собствената си жена? Колко време изтече?

— Не — рекох. — Не ми е писнало.

— И цял живот ще я караш така?

— Точно — засмях се аз.

Той се усмихна и поклати глава:

— Май наистина си Мерлин Магьосника!

Вечеряхме само двамата. После тръгнах на обиколка из игралните зали, а Къли изрази желание да ме придружи. Купувах чипове за по хиляда долара и „вегаското сако“ ми свърши добра работа. Пийвахме си по някое питие с шефове на зали, с директори на хотели, с по някоя мадама от балета. Всички се отнасяха към Къли с подчертано уважение и разказваха интересни истории. Беше изключително приятна вечер. Когато се прибрахме в „Ксънейду“, аз отидох на касата и предадох събраните чипове. Получих разписка за петнадесет хиляди долара, която внимателно скътах в портфейла си. През цялата нощ не направих нито един залог, но въпреки това Къли не мръдна от мен. Очевидно ми нямаше особено доверие.

— Все пак трябва и да поиграя! — изразих протеста си аз.

— Как не, как не! — жлъчно се усмихна той. — Иди да хвърлиш някой зар, но да знаеш, че ще ти счупя ръчичките, ако загубиш!

Приближих се до една маса за барбут, извадих пет стотачки и ги смених за чипове. Слагах най-много по пет долара и въртях залозите си върху всички възможни комбинации. Печелих и губех, като несъзнателно се завръщах към позабравените комарджийски навици. От барбута се прехвърлих на рулетка, а след това на бакара. Играех леко и приятно като насън. Залагах дребни суми с променлив късмет, печалбата ми рядко надвишаваше това, което трябваше да дам за комисионна. В два часа сутринта бръкнах в джоба си и купих чипове за нови две хиляди долара. Къли нищо не каза.

Отидох на касата и ги размених срещу разписка. Облегнат на една празна маса за зарове, Къли мълчаливо ме наблюдаваше. След малко се приближи и одобрително поклати глава:

— Май наистина си се излекувал!

— Забравяш, че съм Мерлин Магьосника, а не някой от твоите скапани дегенерати, които играят докато се скъсат!

И наистина беше така. Нямаше го някогашното вълнение, не ме спохождаше приятният гъдел на риска. Имах пари да купя къща за семейството си, а в банковата ми сметка също бях сложил някой долар, просто така, за всеки случай. Печелех достатъчно и бях щастлив. Обичах жена си и работех върху нов роман. Хазартът не е нищо повече от едно развлечение. Но за цяла нощ игра загубих някакви си нещастни двеста долара. Къли ме поведе към кафенето да хапнем по един хамбургер с чаша мляко.

— Утре трябва да работя — напомни ми той. — Да вярвам ли, че няма да играеш повече?

— Бъди спокоен — отвърнах. — Тая нощ имам още много работа. Трябва да обикалям целия град и да обръщам мангизите в чипове. Реших да купувам само по петстотин, за да не бие на очи.

— Добра идея — кимна Къли. — Във Вегас има повече ченгета, отколкото комарджии — млъкна за момент, после попита: — Сигурен ли си, че искаш да спиш сам? Имам няколко истински красавици на разположение.

При тези думи се пресегна към най-близкия телефон.

— Уморен съм, Къли — въздъхнах аз. Умората действително натежаваше в жилите ми като олово. Защото тук, във Вегас, беше едва един часа сутринта, докато в Ню Йорк беше вече четири. Часовата разлика си казваше думата.

— Ако ти трябва нещо, просто се отбий в кабинета ми — рече той. — Дори и само за да си побъбрим…

— Добре — кимнах аз.

На другия ден се събудих около обед и веднага му позвъних. Никой не вдигна слушалката. Набрах домашния си номер в Ню Йорк, но и там нямаше никой. В Ню Йорк беше три часа следобед, а и събота. Сигурно е завела децата на гости при родителите си в Лонг Айлънд. Позвъних там и баща й вдигна слушалката. Първата му работа беше да ме запита какво правя във Вегас. Обясних му, че събирам материал за статия. Той прие това с нескрито недоверие, но все пак благоволи да прехвърли слушалката на Вали. Казах й, че се прибирам в понеделник с първия самолет, а от летището ще взема такси.

После превключихме на обичайните за всяко семейство незначителни теми. Не обичах да говоря по телефона.

Предупредих Вали, че повече няма да се обаждам, защото това си е чиста загуба на пари и време. Тя се съгласи с мен. Знаех, че ще остане при родителите си и в неделя, а никак не ми се искаше да я търся там. Дразнеше ме, че само чака да замина и веднага тича при мама и татко. Изпитвах някаква инфантилна ревност. Вали и децата са моето семейство. Те са ми единствените близки хора на този свят, с изключение на Арти. Не исках да ги деля с някакви си баба и дядо. Съзнавах, че това са глупости, но въпреки всичко реших повече да не звъня в Лонг Айлънд. Какво толкова, по дяволите! Няма да ме има само два дни, освен това Вали знае къде съм и винаги може да ме потърси…

Цял ден обикалях игралните домове по Ивицата. Не забравях да се отбивам и в старите кръчми със стърготини по пода, разположени в центъра на града. Купувах чипове за по двеста-триста долара. Преди да се преместя в поредното заведение, неизменно залагах по някой долар на произволно попаднала ми маса.

Обичах сухата и изгаряща жега на Вегас и затова се придвижвах пеш. Огладнях късно следобед и влязох да хапна в „Сандс“. На съседната маса се хранеха няколко красиви момичета. Бяха млади и жизнени, в отлично настроение. Клюкарстваха и се кискаха като ученички, макар че очевидно бяха от бранша. Хранех се така, сякаш ме нямаше там, но бях наострил уши да чуя за какво си говорят. В един момент, ми се стори, че споменаха и името на Къли.

Спрях едно такси и се прибрах в „Ксънейду“. Вегаските собственици на таксита са изключително отракани, услужливи и общителни. Той веднага ме попита дали имам нужда от разтоварване. Отказах му, но въпреки това човекът ми пожела приятно прекарване и ми мушна листче с името на някакъв ресторант с отлична китайска кухня.

В казиното на „Ксънейду“ смених новозакупените чипове и си прибрах поредната разписка. Имах вече девет подобни хартийки, а в джобовете ми останаха по-малко от десет хиляди долара. Извадих ги от „вегаското сако“ и ги прехвърлих в джобовете на всекидневния си костюм. Всичките бяха стотарки и лесно се побираха в обикновен пощенски плик. Взех под мишница яркото комарджийско сако и поех към кабинета на Къли.

Едно цяло крило на хотела беше отделено за нуждите на администрацията. Изминах няколко десетки метра по главния коридор и стигнах до едно отклонение, което беше обозначено с табелка „Администрация“. Спрях пред вратата, на която пишеше „Съветник“. Секретарката във външната стая беше млада и изключително красива. Казах й името си, а тя натисна едно копче и го повтори с мелодично гласче. След секунда дебело тапицираната врата се отвори и на прага застана Къли. Прегърна ме и ме поведе навътре. Въпреки искрената му сърдечност аз продължавах да съм леко стегнат. Не можех да свикна с новото му положение, изглеждаше ми някак не на място в ролята, с която се беше нагърбил.

Кабинетът му беше обзаведен луксозно и изискано. Кожен диван, удобни и меки кресла, дискретно осветление, оригинални картини по стените, за които не успях да си съставя мнение. Пред бюрото му бяха поставени три огромни телевизионни монитора. Единият показваше пуст хотелски коридор, на втория се виждаше играта на една от масите за зарове, а третият беше фиксиран върху празна зала за бакара. След секунда на първия екран се появи някакъв тип, който беше сложил ръце върху задните части на някаква мадама и я тикаше към стаята си.

— Твоята програма май е по-интересна от тази на нюйоркската телевизия — рекох.

— Длъжен съм да зная всичко, което става в хотела — сви рамене Къли. След това посегна към някакъв бутон на бюрото си и картините върху мониторите се смениха. Сега получихме възможност да хвърлим едно око на паркинга пред хотела, една от масите за тридесет и едно, която оживено работеше, и касиерката на бара, погълната от броене на пари.

Хвърлих „вегаското сако“ върху бюрото на Къли и рекох:

— Вече можеш да си го прибереш.

Очите му за известно време останаха приковани в дрехата. После ги вдигна към мен и безизразно попита:

— Успя ли да обърнеш всичките мангизи?

— Не всичките — рекох. — Но сакото няма да ми трябва повече — усмихнах се и добавих: — И без това жена ми не може да го понася…

— Аз нямам нищо против него — каза Къли и го взе в ръце. — Гроунвелт изпадаше в ярост от подобни неща. Какво ли е станало със сакото на Джордън?

— Вдовицата вероятно го е предала на Армията на спасението заедно с останалите му дрехи — свих рамене аз.

Къли го претегляше с ръце.

— Лекичко е — рече. — Но наистина ни носеше късмет. Джордън спечели четиристотин бона с такова сако! А после взе, че се гръмна, тъпото му копеле!

— Глупак! — добавих аз.

Къли внимателно постави сакото обратно върху писалището. После седна на стола си и започна да се клати напред-назад.

— Знаеш ли, когато отказа да вземеш ония двадесет бона, направо те сметнах за смахнат — неочаквано призна той. — А заедно с тебе и себе си, тъй като се оставих да ме убедиш. Но сега мисля, че това е най-доброто нещо, което съм сторил в живота си. Ако бях взел тези пари, стопроцентово щях да ги профукам, а после щях да се чувствам ужасно. Но не ги взех и се почувствувах истински горд от постъпката си, след като разбрах, че Джордън си е пръснал черепа. Не зная как да го обясня, но имах чувството, че не съм го предал. Ти и Даян също. В този хотел се събират непознати хора, ние тримата бяхме единствените, на които им пукаше за Джордън. Предполагам, че това не е било достатъчно, или пък за него не е означавало кой знае какво. Но аз се чувствувах по-другояче. А ти?

— Едва ли — поклатих глава аз. — Просто не исках да се докосвам до проклетите му мангизи! Знаех, че ще направи някоя глупост!

— Знаел си — грънци! — стреснато ме погледна Къли. — Мерлин Магьосника! Не на мене тия, момчето ми!

— Подсъзнателно го знаех — обясних аз. — Някъде дълбоко в себе си очаквах подобен развой на събитията. Не помниш ли, че изобщо не се изненадах, когато ми съобщи новината?

— Вярно — призна Къли. — Дори окото ти не мигна!

Не обърнах внимание на язвителния му тон, помълчах малко, а после попитах:

— Какво стана с Даян?

— Адски тежко го преживя — рече Къли. — Здравата беше хлътнала по този тип… Знаеш ли, че й ударих една пушка точно в деня на погребението му? Най-странният секс в живота ми! Хем ревеше като луда, хем се чукаше така, сякаш й е за последен път! Направо ми изкара акъла! — после въздъхна и добави: — Цели два месеца къркаше като откачена, а после идваше да ми плаче на рамото. Накрая й излезе късмета и свали някакъв тип, който беше фрашкан с пари. Сега се подвизава някъде из Минесота и предполагам, че е съвсем почтена дама и вярна съпруга…

— А какво ще правиш със сакото? — полюбопитствувах аз.

— Мисля да го занеса на Гроунвелт — ухили се Къли. — Хайде, тръгвай, и без това възнамерявах да те запозная с него!

След тези думи скочи от мястото си, грабна сакото и се насочи към вратата. Тръгнах подире му. Минахме край няколко кабинета и спряхме пред последната врата в коридора. Секретарката натисна едно копче и след миг се озовахме в огромния кабинет на Гроунвелт.

Собственикът се надигна насреща ни. Беше доста остарял. Вероятно наближава осемдесетте, помислих си аз. Костюмът му беше с безупречна кройка, а бялата му коса беше сресана така, сякаш ще го снимат във филм. Къли ни представи.

Гроунвелт стисна ръката ми и рече:

— Прочетох вашата книга и много ми хареса. Не губете кураж и продължавайте да пишете. Един ден ще станете известен.

Направо зяпнах от изненада. Нима това е човекът, който цял живот върти бизнес с хазарта? Нима това беше човекът с мрачна слава, от когото във Вегас продължаваха да се страхуват? През ум не ми беше минавало, че подобен човек може да си губи времето с четене. Ето какво прави клиширането мислене!

За хора като Гроунвелт и Къли, които стопанисват големите вегаски хотели от сорта на „Ксънейду“, почивните дни на седмицата обикновено са най-натоварените. Знаех това от новите си познати в нелегалния бизнес, които редовно идваха да хвърлят по някой зар в събота и неделя. Но гостите се нуждаят и от доста допълнителни забавления. Ето защо имах намерението да кажа едно „здрасти“ и да си вдигам чуковете.

Но Къли очевидно съвсем нямаше подобни намерения, защото тръсна синьо-червената дреха върху бюрото на шефа си и се ухили:

— Това е последното. Мерлин току-що реши да ми го подари.

Приличаше на глезен хлапак, който нарочно дразни нацупения си вуйчо, сигурен, че ще му се размине. За моя изненада Гроунвелт с удоволствие се включи в играта. И наистина се превърна в добродушен чичко, който няма нищо против шегите на своя племенник — пакостливо, но умно и надарено хлапе. Най-вероятният наследник на империята.

Старецът натисна един бутон върху бюрото, изчака влизането на секретарката и кратко и нареди:

— Донеси ми една ножица, но да е по-големичка.

Погледнах жената с нескрито съчувствие. Откъде, по дяволите, секретарката на собственика на комарджийски вертеп като „Ксънейду“, ще намери голяма ножица в събота вечер? Но две минути по-късно тя се появи с исканата вещ. Гроунвелт я взе в ръка и се зае да реже на ивици моето „вегаско сако“. След малко вдигна поглед към мен и невъзмутимо каза:

— Нямате представа как ме вбесявахте вие тримата, когато се разхождахте из казиното ми с тези палячовски дрехи! Особено през онази нощ, в която Джордън спечели цял куп пари!

Мълчах и гледах как сакото ми бавно се превръща в купчина парцали. С доста голямо закъснение разбрах, че той очаква от мен някакъв отговор.

— Нима се дразните от хората, които печелят? — попитах.

— Това няма нищо общо с печалбите — отвърна Гроунвелт. — Просто беше фалшиво! Нима е възможно отчаян комарджия като Къли да облече подобно нещо? Защото той беше такъв тогава, такъв е днес и винаги ще бъде такъв! В момента просто прави един от обичайните опити да се откаже…

— Аз съм бизнесмен! — опита се да протестира Къли, но старият му махна да мълчи.

— Зная, че късмет съществува и се примирявам с този факт — продължи Гроунвелт. — Не понасям обаче заучените номера и мръсните трикове!

Ръцете му сръчно работеха върху евтината подплата на сакото, изработена от изкуствена коприна, и тя бързо се превръщаше в тънки ивици. Говореше само на мен.

— Вие пък сте от най-противните комарджии, Мерлин! Петдесет години съм в този бизнес и можете да ми вярвате! По-противен сте дори от най-безнадеждните типове, защото сте комарджия романтик. Въобразявате си, че сте като онзи тъп мошеник от романа на Фърбър, в който е влюбена най-прекрасната жена на света. Играете по най-идиотския възможен начин. Доверявате се на предчувствието си и вървите с процента на масата, после изведнъж решавате, че е дошло време да приложите някаква своя смахната система, която е въздух под налягане и нищо повече! И знаете ли какво ще ви кажа? Много малко хора бих посъветвал да се откажат от комара завинаги, и вие сте един от тях! — постави ножицата на писалището и ми се усмихна приятелски: — Но както виждам, май точно това сте решил да направите, нали?

Обидих се малко и той го виждаше. Считах себе си за мъдър комарджия, който умее да прилага на масата точно дозирана смесица от късмет и магия. Гроунвелт очевидно прозря мислите ми, защото продължи:

— Мерлин… Това име ви подхожда. От това, което съм попрочел зная, че не е бил кой знае какъв магьосник… Съвсем като вас — ръцете му стискаха ножиците и той отново започна да реже. — Но защо, по дяволите, направихте скандала с онзи дребен мошеник?

— Скандал едва ли е точната дума — свих рамене аз. — Знаете как се получава понякога… Бях зарязал семейството си и се чувствувах отвратително. Всичко ми беше криво и просто трябваше да си го изкарам на някого.

— Не избрахте, когото трябва — рече Гроунвелт. — Къли ви спаси задника тогава… С малко помощ от моя страна.

— Благодаря — казах.

— Предложих му работа, но той отказва — осведоми го Къли.

Малко се изненадах, тъй като не допусках, че предложението на Къли е било предварително съгласувано с Гроунвелт. Но след това ми стана ясно, че Къли е бил длъжен да му разкаже всичко за мен. Включително и за начина, по който хотелът възнамерява да ме прикрие, ако ченгетата станат прекалено любопитни.

— След като прочетох книгата ви стигнах до заключението, че сте изключително подходящ за длъжността заместник-директор по обществените контакти — поясни Гроунвелт. — Защото сте наистина талантлив писател…

Бях убеден, че това са две коренно различни неща, но не казах нищо. После реших, че трябва да дам някакво обяснение и добавих:

— Жена ми няма да ме пусне. В Ню Йорк са всичките й роднини и тя няма да ги напусне. Благодаря за предложението, все пак…

— Наистина е по-разумно да не живеете в град като Вегас — кимна Гроунвелт. — Тук не е място за комарджия от вашия тип. Ще ми бъде приятно да вечеряме заедно, когато пак отскочите насам.

Къли беше ангажиран с някакви важни гости от Калифорния и ме остави сам. Беше ми запазил маса за вечерната програма и аз се спуснах в бара. Гледах типичното, за Вегас пищно представление с куп полуголи момичета, които виеха снага в еротични танци. Изпълненията на певицата, чието име не слизаше от първите страници на вестниците в цялата страна, се редуваха с кратки водевилни сценки. Хареса ми единствено номерът с дресираните мечки.

На сцената излезе красива жена, обградена от шест огромни мечока, които правеха страхотни номера. След всеки от тях жената целуваше в устата съответния мечок и той покорно се отправяше към мястото си. Косматите животни ми приличаха на някакви безполови и добре направени играчки. Но защо жената ги управляваше с целувки? Доколкото ми беше известно, мечките не се поддават на подобни ласки. После проумях, че целувките са за публиката, бяха нещо като прикрито предизвикателство. Дали жената не прибягваше нарочно до тях? Дали по този начин не изразяваше презрението си към нас, самодоволните типове, платили да я гледат? От дете мразех цирка и упорито отказвах да водя децата си на подобни спектакли. Ненавиждах дресурата от всякакъв вид. Но сега бях истински заинтригуван и изгледах всичко докрай. Постоянно очаквах някой от мечоците да направи нещо неочаквано.

Програмата свърши и аз излязох да се разтъпча из казиното. Все още имах малко пари за обръщане. Наближаваше единадесет.

Започнах с барбут. Не след дълго установих, че залагам по сто-двеста долара, вместо обичайните дребни суми. Бях загубил над три хилядарки, когато край масата се появи Къли със своите важни гости и удостовери с подписа си правото им на неограничен кредит. Когато свърши с това, той се приближи обхвана с един-единствен поглед положението ми и тихо прошепна:

— Май е крайно време да престанеш, а?

Почувствувах се като глупак. Изчаках поредната загуба, събрах си чиповете и тръгнах към касата. Прибрах разписката и се обърнах. Къли стоеше и ме чакаше.

— Ела да пийнем по нещо — рече той и ме поведе към барчето, в което някога почивахме в компания с Джордън и Даян. Настанихме се в дискретно осветеното помещение и извърнахме глави към казиното. Забелязала Къли, сервитьорката забърза към нас.

— Значи не успя да издържиш — констатира той. — Страстта към комара е като малария — винаги се връща.

— И с тебе ли е така! — попитах.

— Случи ми се един-два пъти — призна той. — Но аз никога не мога да изям дървото като теб! Колко се изръси?

— Към три бона. Останалите превърнах в разписки. Тази вечер мисля да приключа.

— Утре е неделя — напомни ми той. — Уговорил съм се с адвоката да бъде на разположение рано сутринта. След като си направиш завещанието и го пратиш на брат си, аз ще се лепна зад гърба ти и няма да мръдна нито крачка встрани, докато не те натоваря на следобедния самолет.

— Тоя номер вече го опитахме с Джордън — засмях се аз. — И вероятно си спомняш резултата…

— Господи, защо постъпи така този човек! — въздъхна Къли — Тъкмо му беше тръгнало! Трябваше да се стои тук и да печели като луд!

— Вероятно се е страхувал да си изпробва късмета докрай — рекох.

Къли ме изгледа така, сякаш се бях побъркал.

На другата сутрин дойде да ме вземе от стаята. Закусихме, после се качихме в колата му и изминахме няколко километра надолу по Ивицата. В кантората на адвоката подписах завещанието си в присъствието на съответните свидетели. Два пъти повторих, че Арти трябва да получи копие веднага. Накрая Къли изгуби търпение и се обади:

— Всичко ще бъде наред, не се безпокой.

После направихме една кратка обиколка на града и Къли ми показа новите строежи. Тънката кула на хотел „Сандс“ хвърляше златни отблясъци в кристалночистия и прозрачен въздух на пустинята.

— Този град ще се разраства до безкрайност — рече Къли. Бяхме заобиколени от безкрайното пясъчно море.

— Поне място колкото искаш — кимнах аз.

— Не е до мястото — засмя се Къли. — Комарът е основния двигател тук…

На обед хапнахме леко, а след това влязохме в казиното на „Сандс“. Направихме „партия“ като едно време и се изправихме до една маса за барбут. Бяхме решили да вложим по двеста долара и нито цент повече.

— Сърби ме дясната ръка и мисля да хвърля поне десет добри едно след друго! — подхвърли шеговито Къли, съвсем като в онази далечна нощ. Кимнах и му отстъпих правото да играе пръв. Както винаги хвърляше лоши, но този път го правеше с очевидно нежелание. Нямаше я предишната наслада и радостна възбуда от комара. Този човек май наистина се е променил! Излязохме от казиното и заминахме направо за летището. Къли остана да изчака обявяването на полета ми.

— Ако имаш някакви неприятности, веднага да ми се обадиш! — нареди ми той. — А другия път ще вечеряме с Гроунвелт. Той те харесва. Никак не е лошо да имаш за приятел човек като него.

Кимнах и извадих разписките от портфейла си. Бяха на стойност точно тридесет хиляди долара, платими от касата на хотел „Ксънейду“ при поискване. Разноските ми, включително билетите отиване и връщане и загубите на комар, възлизаха на три хиляди долара. Подадох му малките цветни хартийки и рекох:

— Пази ми ги.

Бях променил намеренията си съвсем внезапно и импулсивно.

Къли внимателно ги преброи. Бяха дванадесет на брой. После пресметна стойността им и рече:

— Значи ми поверяваш целия си капитал, а? Тридесет бона не са малко пари.

— Все на някого трябва да се доверя — свих рамене аз. — А за теб поне зная нещичко — нали със собствените си очи видях как отказа да вземеш двадесет бона от Джордън, макар задникът ти да беше гол!

— Ти ме подведе, мръсник такъв! — ухили се той. — Накара ме да се засрамя! Бъди спокоен, ще се погрижа за парите ти. Ако случайно закъсаш, можеш спокойно да разчиташ на заем от личната ми банкова сметка, а тези хартийки ще ти бъдат гаранцията. Само гледай да не оставяш улики за ченгетата…

— Благодаря ти, Къли — рекох. — Благодаря ти за безплатния хотел, вечерите и всичко останало. Благодаря ти най-вече за това, че се съгласи да ми помогнеш.

В този момент наистина го обичах. Беше един от малкото ми истински приятели. Въпреки това пак се изненадах от топлата му прегръдка на раздяла.

Продължавах да размишлявам по този въпрос докато самолетът бързо напускаше залетите от златните лъчи на залеза западни райони и се потапяше в мрака на Изтока. Господи, та ние толкова малко се познавахме! Стигнах до извода, че сме се сближили просто защото и двамата бяхме самотници. И благодарение на Джордън, разбира се. Заедно присъствахме на поражението му, заедно го предадохме в обятията на смъртта…

Отбих се в една телефонна кабина на летище Кенеди и позвъних на жена ми. Исках да й съобщя, че съм се върнал по-рано от предвиденото, но никой не вдигна слушалката. Отказах се да я търся у родителите й, взех такси и се насочих към Бронкс. Празният апартамент ме накара да изпитам отново познатото чувство на ревниво раздразнение. Но защо се дразня, че е отишла в Лонг Айлънд при родителите си? Нима е длъжна да стои затворена в този панелен апартамент? Защо да не бъде сред своите шумни и весели роднини, защо децата да не играят на чист въздух на зелената трева?

Ще я почакам, реших аз. Вероятно скоро ще се прибере. Позвъних на Арти. Обади се жена му. Каза, че брат ми си е легнал рано, защото не се чувствува добре. Забраних й да го буди и изведнъж ме обхвана паника. Но жена му ме успокои като каза, че напоследък просто се е преуморил и няма нищо сериозно. Помолих я да му предаде, че утре ще му се обадя в службата и затворих.

15.

Годината, която последва, беше най-щастливата в живота ми. Очаквах завършването на къщата си. За пръв път в живота си щях да имам собствен дом и тази мисъл ме топлеше. Най-сетне щях да стана като другите — самостоятелен и независим от тълпата.

Убеден съм, че това чувство се появи от нарастващото отвращение към жилищния комплекс в Бронкс. Направили по някой долар благодарение на упорития си труд, всички свестни обитатели на този комплекс, както бели, така и чернокожи, бързаха да го напуснат. На тяхно място се заселваха пропаднали типове. Те щяха да живеят тук завинаги. Бяха предимно пияници, наркомани и сводници, дребни крадци и сексуални маниаци, които сами не знаеха кога ще ги обземе болезнената лудост.

Малко преди да започне това ново нашествие, полицията в квартала започна умишлено да се отдръпва. Новопристигналите бяха истински диваци и комплексът бързо започна да се руши.

Асансьорите спираха, никой не си правеше труда да подменя разбитите врати и прозорци по входовете. Пияници завзеха малките градинки пред блоковете. Почти всяка нощ там ставаха скандали и диви оргии, които принуждаваха градската полиция да се намесва. Вали започна да посреща децата още на автобусната спирка. Един път не издържа и ме помоли да се преместим при родителите й, докато стане готова новата ни къща. Повод за това беше поредното гнусно престъпление в района — едно чернокожо десетгодишно момиченце беше изнасилено, а след това хвърлено от покрива на десететажен блок.

Успях криво-ляво да я успокоя. Знаех, че се срамува да каже това, което мисли — че е ужасно изплашена от черните мутри наоколо. Получила либерално образование и възпитана в расова търпимост, тя цял живот беше вярвала, че хората са равни помежду си.

Моите възгледи бяха доста по-различни. Считах себе си за реалист, а не за тесногръд фанатик. Ню Йорк бавно, но сигурно се превръщаше в разделен град. Общинските жилищни комплекси се населваха с все повече чернокожи и ставаха нови гета, в които тези чернокожи се оказваха напълно изолирани от бялото население на града. На практика градската управа използваше тези комплекси като санитарен кордон, те постепенно заприличваха на миниатюрни харлеми, безнадеждно затънали в урбанистичен либерализъм. Тук се заселваха и онези човешки отпадъци от бялата общност, които бяха зле образовани, за да изкарват хляба си по нормален начин, и твърде ограничени като личности, за да се вместят в нормалната семейна структура. Всички, които имаха някакъв шанс, бягаха презглава към предградията, самостоятелните къщи или търговските зони на града. Но балансът на силите все още не беше се променил и черните бяха два пъти по-малко от белите, а социално стабилните семейства, независимо от цвета на кожата, все още се радваха на известно предимство в количествено отношение. По моите изчисления, в комплекса можеше да се живее сравнително безопасно още поне една година — т.‍е.‍ толкова, колкото оставаше до завършването на новата ми къща. Признавам, че за нищо друго не ми пукаше, най-малко за съседите. Повечето от тях бяха животни без капка воля, живеещи ден за ден с къркачка, наркотици и малко секс, ако им падне, разбира се. Кварталът бавно се превръщаше в огромен приют за утайката, за изхвърлените от обществото хора.

Но аз какъв съм? Не съм ли същият, след като все още живея тук?

На нашия етаж живееше една млада негърка с четирите си деца. Симпатична, приятна жена, винаги в добро настроение. Мъжът й си беше отишъл още преди да се нанесат тук и аз не го познавах. Денем съседката ни беше безупречна домакиня и майка. Децата й бяха спретнати и чисти, тя редовно ги изпращаше и посрещаше на автобусната спирка след училище. Но вечер се преобразяваше. Гримирана и наконтена, тя излизаше малко след вечеря и не се страхуваше да остави децата сами в апартамента, макар най-голямото от тях да беше едва десетгодишно. Вали поклащаше неодобрително глава, а аз й казвах да не се бърка в чужди работи.

Една вечер, доста късно, кварталът се огласи от сирените на противопожарната служба. Бяхме си легнали. Скочих на крака, тъй като усетих миризмата на дим. Прозорецът на спалнята ни беше точно срещу апартамента на съседката. С ужас видяхме, че там играят ярки пламъци, а дечицата се мятат сред тях. Беше като някакъв кошмарен филм. Вали скочи от леглото, метна някакъв пеньоар на раменете си, грабна одеялото и се втурна навън. Последвах я. Вратата на съседката ни, разположена в дъното на дългия коридор рязко се разтвори. От нея изскочиха обхванатите от паника дечица и се спуснаха да бягат. Вали хукна подире им, а аз зяпнах от учудване. Тичаше като луда, повлякла одеялото след себе си. Едва тогава видях това, което тя беше забелязала още в първия миг. Изтикало навън по-малките деца, най-голямото момиченце залиташе като пияно, а дрехата на гърба му гореше. Миг по-късно се превърна в жива факла, от която хвърчаха кървавочервени пламъци. Момиченцето падна и се замята върху цимента. Вали скочи отгоре му и го обви плътно с одеялото. За миг и двете изчезнаха в облаци от мръсносив пушек. В следващия площадката се изпълни с пожарникари, грабнали пики и маркучи в ръце.

Положението беше овладяно само за няколко секунди. Вали се облегна на рамото ми и двамата бавно се прибрахме у дома. В алеята пред блока проблясваха сините лампи на болничните коли. Изведнъж видях негърката от отсрещния апартамент. Блъскаше с юмруци по стъклото и крещеше, а от дланите й струеше кръв. Не можех да разбера какво, по дяволите, иска да направи. После изведнъж ми просветна — просто искаше нарочно да се прободе на острите стъкла! От гъстия дим зад нея изскочиха двама-трима пожарникари с каски на главата. Бяха успели да потушат пожара, предизвикан главно от запалената покъщнина. Дръпнаха я от стъклото, а миг по-късно я видях здраво завързана върху носилка. Двама едри мъже я вдигнаха и я понесоха надолу към чакащите линейки.

Оказа се, че някой архитект добре си беше свършил работата. Градени без мисъл за печалба, сградите бяха проектирани умно и рационално. Нито пламъците, нито отровният пушек можаха да стигнат до съседните апартаменти. Изгоря единствено жилището на негърката. По-късно научихме, че макар и доста пострадало, момиченцето на съседката е добре. Междувременно майка му излезе от болницата.

Седмица по-късно, в събота, Вали взе децата и отиде у родителите си, за да мога спокойно да поработя. Заех се да редактирам последната глава на книгата си. По някое време ми се стори, че някой чука на външната врата. Станах от кухненската маса и отидох да проверя.

На прага стоеше мършав негър. Кожата му беше светло шоколадова, носеше тънки мустачки, а косата му беше изкуствено изправена. Промърмори някакво име, което не разбрах, но въпреки това кимнах с глава.

— Исках да благодаря на вас и съпругата ви за това, което сте направили за детето ми — промълви той.

Едва сега ми стана ясно, че той е бащата на децата, които живееха насреща.

Поканих го да изпием по чашка, тъй като забелязах, че е засрамен до сълзи от обстоятелството, че е принуден да благодари на някого за нещо. Той пристъпи една крачка навътре, но решително отказа питието.

Направих всичко възможно да се покажа любезен, но презрението ми очевидно си е проличало. Всъщност не го презирах, а направо го мразех. Беше от онези черни копелдаци, които зарязват жена и деца и си живеят живота. Бях чел всичко излязло в печата за хилядите нещастни семейства на чернокожите нюйоркски обитатели. Знаех, че мъже като този насреща ми, напускат семействата си под натиска на суровата действителност. Разумът ми приемаше подобни доводи, но чувствата ми категорично ги отхвърляха. Как е възможно да мислят само за себе си, след като са създали деца, да ги вземат дяволите! Какви хора са те, може ли пък чак толкова да не им пука? Аз самият бях устроен съвсем различно и едва ли някога бих могъл да живея сам за себе си.

После изведнъж забелязах сълзите, които се търкаляха по шоколадовите му бузи. Забелязах и красивите дълги мигли, покриващи топли кафяви очи. Миг по-късно разбрах смисъла и на това, което шепнеха устните му.

— Моето малко момиченце тази сутрин умря, човече… Докторите не успяха да го спасят…

Протегнах ръце точно навреме, за да уловя политналото му назад тяло. Човекът преглътна събралата се в гърлото му топка и продължи със задавен глас:

— Уж щеше да се оправи… уж изгарянията не бяха толкоз тежки… Да, ама умря! Отидох на посещение, а всички ме гледат някак особено… „Значи ти си бащата, а? Къде беше досега, какво правеше?“ Сякаш ме обвиняваха!

Знаех, че в хола имаме бутилка ръжено уиски. За в случай, че ни дойде някой от роднините на Вали. Самите ние не пиехме дори капка. Трябваше да намеря бутилката.

— Чакай малко — рекох на разплакания мъж. — Имаш нужда от една глътка.

Открих шишето в кухненския шкаф и поставих две чаши на масата. Човекът изпи своята наведнъж, без вода и без лед. Секунди след това се беше овладял. Чувствувах, че не е дошъл да ни поднесе благодарностите си, а просто е имал нужда да си излее душата пред някого. Слушах го мълчаливо и се питах възможно ли е да не забелязва присъдата в моите очи.

Налях му още един пръст и той уморено приседна на диванчето.

— Знаеш ли, никога не съм искал да избягам от семейството си — рече. — Но жена ми беше прекалено жизнена, идваше ми твърде нанагорно с нея… Бачках като побъркан, бачках на две места, не знаех сън и почивка. Спестявах пари, за да си купя жилище и да отгледам децата си както трябва… Но тя искаше удоволствия, искаше забавления… Налагаше ми се с лекота и правеше каквото иска. Трябваше да се махна. Исках да виждам децата, но тя не ми позволяваше. Когато й давах пари, тя ги харчеше за себе си, а не за децата. После си станахме чужди, знаеш… Намерих жена, която ме разбира и все повече се отдалечавах от децата си… А сега всички ме обвиняват за смъртта на скъпото ми момиченце, защото ме мислят за лекомислен тип!

— Но жена ти е тази, която ги остави сами.

— Не мога да я виня — въздъхна човекът. — Наложи ли й се да не излиза две вечери подред, направо става бясна! А парите не й стигат за бавачка… Какво можех да направя аз? Трябваше да се примиря с положението или да я убия!

Нямах какво да кажа, просто седях и го гледах. Ясно виждах, че се срамува задето разголва душата си пред един непознат, при това бял. А после проумях, че единственият човек на този свят, който вижда този срам, съм аз. По единствената причина, че за него съм никой, а жена ми все пак е потушила пламъците, обхванали телцето на дъщеря му.

— Онази вечер тя почти успя да се самоубие — рекох. Имах предвид майката на децата му.

Очите му отново се насълзиха.

— О, тя обича децата! — простена той. — Обича ги страшно много, въпреки че ги оставя сами. Цял живот няма да си прости, човече, цял живот! И знаеш ли какво ще стане с нея? Ще се пропие и ще се затрие като човек! Не зная как бих могъл да й помогна…

И на това нямах какво да кажа. Някъде дълбоко в съзнанието ми проблесна мисълта, че работната нощ е безвъзвратно изгубена, тъй като едва ли щях да се върна към записките си след тази история.

Предложех му да остане и да похапнем. Но той поклати глава, допи чашата си и стана. Отново ми изрази своята благодарност и отново на лицето му се изписа срам и унижение.

На другия ден разказах на Вали какво се е случило. Тя се разплака и се затвори в спалнята, а аз се заех да приготвям вечерята на децата. Господи, с каква лекота осъдих един човек! Без да го познавам, без да съм чул дори дума от устата му. Автоматично го причислих към наркоманите и пияниците просто защото вестниците ми бяха промили мозъка със своите клишета. Смятах, че е избягал от семейство и близки, от дом и кръв просто за да излезе от омагьосания кръг на човек, който е обречен по рождение. И именно затова е виновен за смъртта на дъщеря си. А не си давах сметка, че собствената му присъда е много по-сурова от моята, оформена единствено на базата на възприетите стереотипи и невежеството. Че за този човек животът е свършен…

Само седмица по-късно кварталната хроника ми даде друг подобен повод за размисъл. Семейство младоженци, безкрайно влюбени един в друг, симпатични хора, стигнаха до първия си скандал. Оказа се, че мадамата вече се сдобила с любовник, но за нещастие той отказал да се задоволи с ролята си и съпругът научил всичко. Заслепен от ярост, той грабнал един нож и й прерязал гърлото. За щастие нараняването не беше фатално и грешната съпруга изглеждаше страшно романтично с дебелата бяла превръзка около шията.

А аз очаквах с нетърпение да се изнесем от този квартал.

16.

Рушветчийският бизнес продължаваше да процъфтява. В резултат от него в службата започнаха дори да ме хвалят, тъй като работех съвестно и прилежно, без никакви отсъствия. Заради подкупите се принудих да изуча детайлно военните устави и разпоредби и в крайна сметка се превърнах в наистина безупречен специалист.

Специалните ми познания пък доведоха до създаването на една наистина съвършена система в бизнеса. След като изкарваха шестмесечната си служба, клиентите ми отново трябваше да бъдат записани при мен за седмичната подготовка и летните лагери. Аз пък им предлагах да ги освободя и от тези задължения, при това съвсем законно. Просто ги прехвърлях в списъка на запасните, които могат да бъдат мобилизирани само в случай на война. Стига с тия седмични занимания! Стига с тези глупави летни лагери! Цената ми отново се вдигна, при това с един сериозен плюс — уредените в дълбокия запас освобождаваха в списъците ми нови места, а тези места струваха добри пари.

Една сутрин отидох на работа както обикновено. Настаних се зад бюрото и разгърнах сутрешния вестник. На първа страница имаше голяма снимка на трима младежи, двама, от които ми бяха познати. Срещу двеста долара на човек ги бях уредил на съкратена служба едва вчера. Сърцето ми подскочи, стана ми лошо. Край на машинациите, край на подкупите! Сега вече ще си платя! Овладях се с огромно усилие на волята и прочетох текста под снимката. Но предварително бях убеден, че съм разкрит. Работата се оказа далеч по-невинна — младежът в средата на снимката бил син на известен нюйоркски политик и вестникът просто го четкаше — ето, виждате ли патриотизма на нашите управници, които не се колебаят да пращат синовете си в армията. Това беше всичко.

Но снимката продължаваше да ме плаши. Пред очите ми отново изплува старият и позабравен вече кошмар — слагат ми прангите и ме тикват в кафеза, а Вали и децата остават на произвола на съдбата. Естествено знаех, че близките й няма да я изоставят, но нали аз нямаше да съм с тях? Ще изгубя семейството си!

Франк пристигна и аз споделих тревогите си с него. Той само се засмя и каза, че всичко е наред. Двама от моите клиенти на първа страница на „Дейли нюз“? Че какво по-хубаво от това! После изряза снимката и я залепи на таблото за обяви. Сметнал, че сме я поставили там, за да повдигнем морала на колегите си, майорът ни изказа специална похвала. Щяхме да се пукнем от смях.

Но макар и фалшива, тревогата все пак успя да ме извади от равновесие. И аз като Франк неусетно бях започнал да вярвам, че ще вземам рушвети до пенсия. И вероятно наистина щеше да стане така, ако не беше настъпила Берлинската криза. В резултат президентът Кенеди издаде заповед за мобилизация на стотици хиляди запасняци.

Когато ни съобщиха, че поделенията под наш контрол се прехвърлят на действителна военна служба за срок от една година, старият оръжеен склад се превърна в истинска лудница. Най-много побесняха тарикатите, които си бяха платили, за да служат шест месеца. Не можеха да си простят, че са били надхитрени от най-тъпото творение на тази държава — армията на Съединените американски щати! Да се минат точно те — най-кадърните млади копелета, хитри юристи, способни борсови агенти, гении на рекламния бизнес! Заслепени от явните предимства на шестмесечната служба, те бяха изиграни и продадени от едно малко допълнение към закона за военна служба, което изглеждаше толкова невинно, че никой не му беше обърнал внимание. А то гласеше, че всички запасни се призовават на редовна военна служба в случай на национална опасност. И стана така, че най-големите тарикати бяха прецакани от най-големите балъци. Аз също не бях кой знае колко доволен от създалото се положение, макар че мислено се поздравих за далновидността да не приема запасен чин заради няколко долара в повече. Но бизнесът ми с рушветите отиде на кино. Край на хилядарката чист доход в края на всеки месец, край на лесните пари. Преместването ми в новата къща на Лонг Айлънд беше въпрос на дни. Но тогава все още не знаех, че именно тази промяна ще доведе до катастрофата, която очаквах. Тогава бях прекалено зает с обработването на планината от документи, необходими за прехвърлянето на моите запасни в редовната армия.

Трябваха вещеви торби и униформи, всички запасни трябваше да получат лични повиквателни. Едновременно с това започна войната за измъкване, тъй като всички знаеха в кои случаи човек може да бъде освободен, според устава, разбира се. Най-зле от всички бяха хората с три-четири години в запаса, някои от тях само на няколко седмици от края на задълженията си. През това време тези хора бяха направили кариера, бяха създали семейства и деца, живееха с чувството, че са най-привилегированите чинове на американската армия. И изведнъж всичко отива по дяволите!

Но не трябваше да се забравя, че това действително бяха най-умните чеда на Америка, бъдещите гиганти във всички сфери на обществения живот. Те нямаха никакво намерение да се примиряват със създалото се положение. Един такъв тип, съдружник с баща си в солидна и процъфтяваща брокерска фирма на Уолстрийт, вкара жена си в лудница и подаде молба за освобождаване като особено тежък случай. Дадох ход на молбата му, която беше подкрепена с всички необходими медицински свидетелства. Но номерът не мина. Вашингтон вече беше залят от подобни молби и се беше взело решение никой да не бъде освобождаван поради тежко семейно положение. Получих официално писмо, в което ми съобщаваха, че нещастникът трябва да бъде мобилизиран, а молбата му ще бъде разгледана впоследствие от специална комисия на Червения кръст. Вероятно тази комисия беше свършила добра работа, тъй като месец по-късно, след като новобранецът вече беше заминал с частта си за Форт Лий, Виржиния, в канцеларията ми изведнъж цъфна „лудата“ съпруга и подаде молба за изпращането й в същия град[1]. Беше жизнена и очевидно здрава жена, на която вероятно й беше писнало да лежи в психиатрията.

Позвъни ми и мистър Хилър, който беше разтревожен за съдбата на своя скъп Джеръми. Казах му, че нищо не мога да направя. Но той продължи да ме притиска. Тогава полу на шега му подхвърлих, че синчето може да отърве казармата само ако докаже, че е педераст. След дълга пауза мистър Хилър любезно ми благодари и затвори. Само след два дни в канцеларията ми се появи и самият Джеръми Хилър. Поиска да попълни молба за освобождаване от военна служба поради хомосексуални наклонности. Предупредих го, че това остава за цял живот в досието му, че след време може да съжалява за необмислената си постъпка.

Момчето се поколеба, после с нежелание отрони:

— Баща ми е на мнение, че е по-добре така, отколкото да ме убият във войната…

Пуснах молбата. Но няколко дни по-късно от щаба на Първа армия дойде писмо, с което ми се нареждаше да мобилизирам запасния Хилър. Случаят му ще бъде решен от специално създаден Медицински съвет. Още една вратичка се затръшна пред кръшкачите.

Очаквах да ме потърси и Ели Хемзи, но той не го направи. Синът му Пол не се беше мяркал на занятията нито веднъж. Всичко ми стана ясно, когато му пратих повиквателната. Няколко дни след нея по пощата пристигна писмо от името на известен в цяла Америка психиатър. С помощта на редовно заверени документи в него се доказваше, че през последните три месеца Пол Хемзи е бил подложен на интензивна електрошокова терапия и следователно е негоден за редовна военна служба. След кратка справка с Устава разбрах, че мистър Хемзи отново е намерил начин да отърве синчето си. Вероятно се беше съветвал с далеч по-високопоставени от мен хора. Изпратих документите в щаба на армията и зачаках отговора. Беше ми много интересно да видя какво ще се получи. Любопитството ми беше задоволено точно след четири дни. Получих обратно документите на запасния Пол Хемзи заедно със специална заповед лицето да бъде освободено от задълженията си към армията на Съединените щати. Колко ли кашона дрехи му е струвало всичко това, запитах се аз.

Правех опити да помагам на всички, които подаваха молби да бъдат освободени по лични или здравословни причини. Прилежно изпращах молбите им в щаба, а после звънях да напомня за отговорите. С една дума, правех всичко възможно да бъда от полза на своите доскорошни клиенти. А Франк Алкор правеше точно обратното.

Той беше мобилизиран заедно със своите роти. За него службата беше въпрос на чест и по тази причина не направи никакъв опит за освобождаване, макар че с всичките тези деца и болни родители имаше съвсем резонни основания да го направи. Освен това презираше всеки, който направи опит да се измъкне. Като главен администратор молбите за освобождаване пристигаха на бюрото му, но той не им даваше ход. Нито един от неговите хора не отърва казармата, дори онези, които имаха съвсем законни основания за това. Но голяма част от тези момчета му бяха пълнили гушата, за да постъпят на съкратена служба. По тази причина облаците над главата му се сгъстяваха. Но Франк пет пари не даваше за никакви облаци и най-спокойно замина за Форт Лий като военизиран администратор на своите три роти, вече в униформа на старши сержант.

Мен самият постоянно ме занасяха на тема мобилизация, но в подигравките прозираше нескрито уважение. Това копеле сигурно е знаело нещо, мислеха си колегите ми. Защото се оказа, че от цялата служба само аз не съм се изкушил от допълнителното заплащане и си бях останал стопроцентов цивилен. Гордеех се със себе си. Толкова отдавна бях предвидил хода на събитията. Парите не означават нищо, когато получаването им е свързано с опасност. Не се бях изкушил дори когато шансовете да бъда мобилизиран бяха едно на хиляда. Вероятно това беше пръстът на съдбата. Или си бях ясновидец по рождение. По ирония на съдбата много от хората, които се бяха сражавали във Втората световна война, отново попаднаха в капана. Направо не им се вярваше, че след три-четири години война отново ще облекат униформата. Но нищо не можеха да направят. Макар че едва ли щяха да ги вкарат в истински бой, тези ветерани си бяха изиграни и толкоз! Не беше честно спрямо тях. Само Франк Алкор беше доволен.

— Щом съм бъркал в меда, трябва да си платя — каза ми на заминаване той. А после се усмихна и добави: — Ще ти призная нещо, Мерлин. Винаги съм те смятал за глупак, но в този момент ми изглеждаш доста умно копеле!

Бяхме приключили с експедирането на новобранците. Бръкнах в чекмеджето си и извадих подаръка, който му бях приготвил. Един страхотен ръчен часовник със сума боклуци по него — разните му там датници, хронометри и компаси. Струваше цели двеста долара, но исках да му подаря нещо наистина ценно. През тези години доста се бях привързал към него. Освен това бях малко гузен, че той заминава, а аз оставам у дома. Франк се трогна и топло ме прегърна. После се ухили и подметна:

— Ще го държа на твое разположение, момчето ми. Винаги можеш да го заложиш, ако закъсаш с мангизи!

Избухнахме във весел смях.

През следващите два месеца оръжейният склад опустя. Почти всички роти преминаха на редовна служба, а за шестмесечната програма вече никой не си спомняше. Останах безработен. По отношение на рушветите, разбира се. Нямах абсолютно никаква работа и скоро започнах да си нося ръкописа в службата. Майорът и лейтенантът рядко се мяркаха насам. Целият етаж беше на мое разположение, тих и спокоен. В един такъв ден на вратата на канцеларията се почука. Влезе един едър младеж, който безцеремонно се настани насреща ми. Попитах го с какво мога да му услужа, а в отговор той ме попита дали си го спомням. Поклатих глава, макар чертите му да ми бяха смътно познати.

— Някога вие ми помогнахте. Просто тъй, от добро сърце… Жена ми е болна от рак…

Сега вече си спомних. Един от доволните ми клиенти беше довел това момче при мен. Мъри Нейдълсън, това беше името му. Ходихме да обядваме заедно. Клиентът ми се казваше Бъди Стоув, преуспяващ брокер на Уолстрийт и страхотно добър търговец. Именно той ми обясни за какво става въпрос. Жената на Мъри Нейдълсън била болна от рак. Лечението й струвало много пари и Мъри нямал възможност да си плати подкупа, за да бъде включен в списъците. Освен това умирал от страх, че ще го лапнат за две години и ще го запратят на някоя база отвъд океана. Попитах го защо не подаде молба да го освободят поради тежко семейно положение. Отвърна, че вече е подал такава молба, но тя не била уважена.

Не ми се вярваше много-много, но нищо не казах. Бъди започна да обяснява какво й е хубавото на шестмесечната програма. Сякаш не знаех, че при нея се служи само в Щатите и куп още глупости. Но Мъри действително би могъл да настани жена си в близост до казармата, където и да е тя. Същото можеше да стори и след като се уволни, по време на кратките летни лагери. Очевидно човекът искаше да бъде край жена си.

Кимнах с глава и казах, че ще уредя въпроса му. Именно тогава Бъди ми разкри истината — приятелят му нямал нито цент. А след това ме попита ще го уредя ли безплатно.

През цялото време Мъри гледаше в земята. Бях убеден, че всичко е измама, но едновременно с това не можех да си представя, че човек може да предизвиква съдбата по толкова безогледен начин — да каже, че жена му е болна от рак само за да си спести няколко долара! А след това си представих и една по-друга картина. Представих си, че цялата афера е разкрита, а вестниците подробно описват как съм изнудвал човек, на когото съпругата е болна от рак. Щях да изглеждам като най-мръсното копеле на света, дори и в собствените си очи. По тази причина казах, че няма никакви проблеми, а после пожелах на Мъри жена му да се оправи. С това приключи и обядът.

Не бях особено ядосан. Неизменно се придържах към правилото да включвам в съкратената служба всеки, който честно ми каже, че няма пари. Случваше се непрекъснато и вече бях свикнал да го приемам като особен вид благотворителна дейност. Но сега трябваше да прехвърля този младеж в запаса завинаги, а тази сделка струваше доста повече от другата. За пръв път ми се случваше да правя това нещо безплатно. За тази услуга самият Бъди Стоув ми наброи пет стотачки, плюс още две за включването му в съкратената военна служба.

Въпреки всичко си свърших работата както трябва. Мъри Нейдълсън отслужи своите шест месеца, после го прехвърлих в запаса и той се превърна в едно нищо незначещо име сред милиони като него. Какво, по дяволите, го води отново при мен?

Стиснах ръката му и зачаках.

— Преди известно време ми се обади Бъди Стоув — започна той. — Изпратили му повиквателна, въпреки статута му на постоянен запасен. Оказало се, че има специален ВОС и трябва да върви в казармата.

— Лош късмет — промърморих нелюбезно аз. Не исках да създавам впечатление, че съм готов да върша нови безплатни услуги.

А Мъри Нейдълсън ме гледаше с погледа на човек, който е решил да си излее душата на всяка цена. Облегнах се на стола си и твърдо добавих:

— Нищо не мога да направя за него.

— Той си го знае — поклати глава Мъри Нейдълсън, после помълча и добави: — Аз така и не успях да ви се отплатя за услугата, която ми направихте… Още тогава ми се щеше да ви кажа, че никога няма да забравя това. А сега дойдох да видя дали пък аз няма да мога да ви помогна…

Стана ми неприятно. Има си хас да ми предложи пари след толкова години! Свършеното — свършено. А и предпочитах да си имам за спомен и няколко добри дела…

— Забравете за това — притеснено продумах аз. Не исках да го питам за здравето на жена му, защото така и не успях да повярвам на онази история. Притеснявах се от благодарността му. Бях проявил съчувствие, бях му направил един благороден жест и толкова.

— Бъди ми каза да дойда — продължи Нейдълсън. — Иска да ви предупредя, че във Форт Лий е пълно с агенти на ФБР, които разпитват хората от вашите роти. Задават им само един въпрос — платили ли са, за да бъдат включени в съкратената програма за военно обучение. Интересуват се за вас и Франк Алкор. Приятелят ви здравата е загазил. Повече от двадесет души са дали показания срещу него. Бъди каза, че най-много след два месеца ще го съдят в Ню Йорк. За вас не знае нищо определено. Помоли ме да ви предам много да внимавате. Обеща да ви намери добър адвокат…

За известно време дори престанах да го виждам. Пред очите ми се спусна черна пелена. Стана ми лошо и с усилие на волята избягнах повръщането. Столът ми сякаш потъна, в съзнанието ми се заредиха ужасяващи картини — идват да ме арестуват, Вали изпада в ужас, баща й е страшно разгневен, а брат ми е потънал в земята от срам. Това, което доскоро считах за моето тайно отмъщение към обществото, вече съвсем не изглеждаше вълнуващо и приятно приключение.

Нейдълсън очевидно чакаше да кажа нещо.

— Но как са успели да ни надушат, господи! — простенах аз. — След общата мобилизация играта беше приключена! Как са попаднали на следа?

Нейдълсън имаше виновно изражение, сякаш той трябваше да отговаря за всички, които са ни тикали пари в ръцете.

— Част от вашите клиенти толкова побеснели, когато им изпратили повиквателни, че изпратили анонимни доноси до ФБР. Най-подробно описвали как са давали подкупи, за да влязат в казармата по съкратената програма. Направили го само за да накиснат Алкор, който пречел на всички, които все пак имали шансове да се откачат от мобилизацията. А в самата казарма колегата ви се проявявал като натегач и това още повече настроило хората срещу него. Решили да го натопят и са го подредили здравата!

Умът ми бясно препускаше. Скоро щеше да стане година откакто ходих до Вегас да си скрия парите. За това време успях да натрупам нови петнадесет хиляди долара. Всеки момент щях да се нанасям в новата къща в Лонг Айлънд, вече напълно завършена. Аферата изгърмя в най-неподходящото време. Най-малко сто души от мобилизираните във Форт Лий можеха спокойно да дадат показания срещу мен. Колко от тях ще изпеят, че са ми дали подкуп?

— Бъди сигурен ли е, че срещу Франк ще има дело? — попитах аз.

— Няма начин да му се размине — отвърна Нейдълсън. — Само правителството е в състояние да потули скандал от такъв мащаб.

— А има ли такава вероятност?

— Не ми се вярва — поклати глава той. — Според Бъди вие имате голям шанс да се измъкнете. Всички, с които сте имали вземане-даване, ви мислят за добро момче. Не сте бил алчен като Алкор и сте се задоволявали с това, което ви се предлага. Никой няма желание да ви натопи. Бъди се е заел да разговаря с всеки от тях поотделно. Едва ли някой ще даде показания срещу вас…

— Предайте му дълбоките ми благодарности — рекох.

Нейдълсън стана и ми стисна ръката.

— Дойдох просто заради вашата човечност — каза той. — Готов съм да ви стана свидетел в съда, можете да разчитате на показанията ми пред ФБР. Ще направя всичко, което зависи от мен.

Просълзих се от благородството на този младеж.

— Мога ли да направя нещо за вас? — попитах го развълнувано аз. — Има ли опасност да бъдете мобилизиран?

— Не — поклати глава той. — Не зная дали си спомняте, но аз имам син на четири годинки. А жена ми преди два месеца почина, така че едва ли някой ще успее да ме прибере…

Цял живот няма да забравя лицето му в този миг. На него се бяха изписали срам и отвращение, сякаш се проклинаше, че е останал жив. Имаше и горчиво примирение. Беше безсилен да направи каквото и да било, беше принуден да следва пътя, който му е предначертала съдбата. Да се грижи за невръстното си момченце, да ходи на работа, да изпълни молбата на приятеля си и да ме предупреди за надвисналата опасност, да ми благодари за нещо, което някога е било от огромно значение за живота му, но днес не струва пукната пара… Смотолевих някакви съболезнования. Чувствувах се отвратително. Младежът положително остави новината за смъртта на жена си за най-накрая, защото добре си спомняше недоверието, с което бях изслушал цялата му история. Това беше неговото мъничко отмъщение.

Прекарах една кошмарна седмица в напрегнато очакване. А после гилотината се спусна.

Беше понеделник. С изненада видях, че свеж и гладко избръснат, майорът е дошъл на работа в необичайно ранен час. Не ми каза нито дума, само ми хвърли един странен поглед през остъклената стена между кабинета му и моята канцелария.

В десет нула-нула на вратата се почука. Бяха двама и изглеждаха съвсем като на филм — старомодни костюми и вратовръзки, мрачни и безжизнени физиономии. Попитаха за майора. По-възрастният беше около 45-годишен, лицето му беше сбръчкано и леко отегчено. Другият не беше толкова типичен. Беше доста по млад от колегата си, с едра и мека фигура на човек, който никога не е спортувал. Кокалестото му тяло си личеше дори под широкия консервативен костюм, а лицето му беше затворено, но несъмнено симпатично и вдъхващо доверие. Посочих им кабинета на шефа. Останаха при него около половин час, после излязоха и се изправиха пред бюрото ми.

— Вие ли сте Джон Мерлин? — попита по-възрастният със сух и официален глас.

— Аз съм.

— Искаме да проведем един разговор насаме. Имаме разрешението на вашия началник.

Станах и ги поведох към едно от помещенията, използвано някога за нощни дежурства. Двамата едновременно измъкнаха зелените си служебни карти и ми ги тикнаха под носа.

Представянето направи по-възрастният:

— Аз съм Джеймс Уолъс от Федералното бюро за разследване, а това е колегата ми Том Ханън.

Човекът с името Ханън ми отправи една дружелюбна усмивка.

— Искаме да ви зададем няколко въпроса — поде той. — Имате право да не отговаряте, преди да сте се консултирали с адвокат. Но ако решите да отговаряте, всичко, което кажете, може да бъде използвано срещу вас. Ясно ли е?

Кимнах и се настаних зад масата. Двамата седнаха от двете ми страни и изведнъж се оказах притиснат като сандвич.

— Имате ли представа защо сме тук? — попита по-възрастният, Уолъс.

— Не.

Светкавично бях избрал формата на поведението си. Реших да не казвам нито една излишна дума и да не се правя на умник. Не е време да се разиграват пиески. Без съмнение те добре разбираха, че усещам за какво са дошли. Но това нищо не означаваше.

Думата взе Ханън.

— Имате ли представа, че колегата ви Франк Алкор е вземал подкупи от подлежащи на военна служба граждани? — попита той.

— Не — отвърнах с каменно лице аз. Бях достатъчно благоразумен да не преигравам. Никакви изненадани физиономии, никакви усмивки. Нищо, което би им позволило да ми задават допълнителни въпроси. Нека си мислят, че прикривам приятеля си. Това е нормално, дори ако съм напълно невинен.

— А вие самият вземали ли сте пари под някаква форма от запасните? — зададе Ханън следващия си въпрос.

— Не.

— Прекрасно знаете за какво става въпрос — много бавно и много отчетливо проговори Уолъс. — Включвали сте в списъка за съкратена военна служба само онези донаборници, които са ви заплащали определена сума. Знаем много добре, че както Алкор, така и вие самият сте работили произволно със съответните списъци. Отречете ли това, ще излъжете един представител на закона. А такова деяние е подсъдно. Ето защо отново ви питам: вземали ли сте пари, приемали ли сте услуги под някаква форма срещу включване на определен човек от вашата програма за сметка на друг?

— Не.

Ханън внезапно се изсмя.

— Твоето приятелче Франк Алкор вече го пипнахме! Разполагаме с показанията му, а в тях пише, че двамата сте били съдружници. Пише и още нещо — ти си бил в престъпна комбина и с други служители в тази сграда, дори с офицери на редовна служба. Положението ти ще бъде значително облекчено, ако чистосърдечно си признаеш всичко.

В цялата тази тирада нямаше въпрос, затова аз просто мълчах и го гледах.

Дойде ред на Уолъс да констатира със спокойния си равен глас:

— Знаем, че ти си авторът и организаторът на цялата операция.

За пръв път наруших възприетата линия на поведение и избухнах в смях. Беше толкова естествен изблик на веселие, че те дори не се обидиха. Успях да забележа, че и Ханън се поусмихва.

Засмях се на начина, по който ме произведоха в автор и организатор. За пръв път от началото на разговора изпитах усещането, че присъствам на долнопробен филм с криминален сюжет. Засмях се и защото предварително очаквах именно Ханън да започне с наивните уловки. Личеше му, че не е толкова опитен като колегата си. Уолъс беше далеч по-опасен, при това не само защото беше по-старши.

Третата причина за смеха ми беше облекчението. Стана ми ясно, че са поели по погрешна следа. Търсеха наличието на сложна конспирация, ръководена от някакъв могъщ „мозъчен“ тръст. Беше съвсем в стила на тежкарите от ФБР, които неизменно оставят дребните риби на полицията. Тия двамата не можеха да допуснат, че цялата работа е дело на две незначителни чиновничета, които са открили начин да изкарат по някой допълнителен долар. Те забравяха, не, по-скоро изобщо не си даваха сметка, че живеем в Ню Йорк, а в този град всеки нарушава някакъв закон поне пет пъти на ден. Никога нямаше да разберат, че всеки човек може да се корумпира сам, без външна намеса, на определен етап от живота си. Същевременно съзнавах, че е излишно да ги дразня със своя весел смях, ето защо се овладях и погледнах Уолъс право в очите.

— Често ми се иска да съм едра риба, а не някакъв скапан чиновник! — мрачно му съобщих аз.

Онзи внимателно ме изгледа, после се извърна към Ханън:

— Имаш ли други въпроси?

Младежът поклати глава и Уолъс се изправи.

— Благодарим за отговорите — процеди той.

Двамата с Ханън също станахме. За миг се оказахме твърде близо един до друг и ми се стори, че сме приятели, които се разделят след чаша питие. Неволно протегнах ръка и Уолъс я пое. Ханън направи същото. Излязохме от дежурната стая и се насочихме към канцеларията ми. Спрях пред вратата, а ченгетата хладно ми кимнаха и продължиха по посока на стълбището.

Бях абсолютно спокоен. Единственото нещо, което ме озадачи, беше фактът, че им протегнах ръка. Накрая стигнах до заключението, че именно този жест е премахнал вътрешното ми напрежение. Защо го направих все пак? Може би им бях благодарен, че се държаха коректно и не ме подложиха на насилие и унижения. Защото проведоха разпита си съвсем цивилизовано. И у двамата се долавяше нещо като съжаление към скромната ми личност. Бяха убедени, че съм виновен, но в очите им бях само един виновен кокошкар. Смотан чиновник, който върши дребни измами. Разбира се, биха ме тикнали в пандиза, без да им мигне окото, но щяха да го направят, без да вложат сърце в тази работа. Възможно беше и друго — случаят да е твърде незначителен за техните способности. Вероятно се смеят на това странно престъпление — разни типове плащат, за да влязат в казармата! Тази мисъл ме накара отново да се усмихна. Тези нафукани ченгета бяха убедени, че става въпрос за няколко мизерни долара, но според мен четиридесет и пет бона са си добра пара!

Влязох в канцеларията си. На междинната врата се беше изправил майорът и ме чакаше. Махна ми с ръка и аз тръгнах към кабинета му. Едва сега забелязах, че е облякъл парадната си униформа, отрупана с орденски лентички. Бяха най-малко двадесет, тъй като този човек беше участвал не само във Втората световна война, но и в корейския конфликт.

— Как мина? — попита ме той и леко се усмихна.

— Нормално — свих рамене аз.

Той смаяно поклати глава.

— Тези типове твърдят, че сте го вършили в продължение на години! Как, по дяволите, го правехте, бе момчета? — отново поклати глава, този път с нескрито уважение.

— Според мен това са глупости — рекох. — Не съм видял Франк да вземе дори цент от някого. Някой е побеснял от мобилизацията и просто е решил да го натопи!

— Може — кимна майорът. — Само че в момента канцеларията на гарнизона във Форт Лий има работа до гуша — пишат командировъчни на стотина души, които са призовани като свидетели по делото. Едва ли ще го направят само заради един донос…

Той ме погледна, усмихна се и смени темата:

— В коя част гонеше швабите?

— Четвърта бронетанкова армия — отвърнах.

— В досието ти е отбелязано, че си награден с бронзов медал за храброст. Не е много, но все пак е нещо…

Сред лентичките на гърдите му грееха „Сребърната звезда“ и „Пурпурното сърце“[2].

— Така е — кимнах. — Просто измъкнах няколко цивилни французи под силен артилерийски огън.

— Все пак е много повече от онова, което всички сегашни мамини синчета могат да дадат на тази страна! — заключи той. — По тази причина можеш да разчиташ на мен. Ще ти помогна с каквото мога.

Стигнах до вратата, когато до ушите ми долетя ядосаният му глас:

— Взеха да ме разпитват като някакъв престъпник, копелдаците му с копелдаци!

Обърнах се и учудено го погледнах.

— Вероятно си мислят, че и аз съм в тази мръсотия! — поясни вече по-спокойно той. — Казах им да вървят на майната си! — поклати глава и добави, без да вдига очи: — А ти си пази задника, момче!

Едва сега ми стана ясно, че човек не трябва да се захваща със закононарушения като любител. Започнах да се държа като някой убиец от филмите, който се гърчи от пристъпите на гузната си съвест. Сърцето ми подскачаше при всяко позвъняване на вратата. Все си мислех, че агентите на ФБР идват да ме приберат. Естествено, на вратата ми звъняха съседки и приятелки на Вали. Да поискат нещо назаем, или просто да си побъбрят. В службата ченгетата идваха два, а понякога и три пъти седмично. Винаги водеха по някой младеж със себе си, обикновено запасняк от шестмесечната програма, който очевидно трябваше да ме разпознае. Веднъж Ханън се отби просто на приказка. Слязох до барчето на улицата да купя по едно кафе. Седнахме да го пием при майора. По едно време Ханън ми се усмихна приятелски и рече:

— Не си лошо момче, Мерлин. Наистина ще ми бъде мъчно да те тикна в затвора. Но трябва да знаеш, че съм тикнал там сума добри момчета. Съжалявам за това, защото зная, че нямаше да се стигне дотам, ако поне мъничко ми бяха помогнали.

Майорът се дръпна назад, за да ме наблюдава по-добре. А аз просто свих рамене и продължих да си дъвча сандвича. Беше съвсем безсмислено да отговарям на подобни забележки, тъй като това би довело до обща дискусия върху въпроса с подкупите. А при всяка дискусия човек може да изпусне по нещичко и то да подпомогне разследването. Вместо това попитах майора ще ми даде ли два дни отпуск. Исках да помогна на жена си при покупките за Коледа. Нямахме кой знае каква работа, още повече че на мястото на Франк Алкор вече беше назначен нов човек. Майорът кимна с глава. А Ханън си беше един най-обикновен тъпак. Това ясно пролича от репликата му за добрите момчета, дето ги бил пратил в затвора. Беше прекалено млад, за да може да изпрати в затвора куп момчета, независимо добри или лоши. Новобранец, усмихнах се вътрешно аз. Приятен като човек, но не е той този, дето ще пъхне в затвора точно мен. А ако случайно го направи, аз положително щях да му бъда първия.

Побъбрихме още малко и Ханън стана да си върви. В очите на майора прочетох ново уважение. Въпреки това той се изправи и тихо каза:

— Моят съвет е да си потърсиш друга работа, дори и нищо да не успеят да ти лепнат.

Коледа е най-големият празник за Вали. Винаги беше изгаряла от желание да купи подаръци на всичките си близки — на мен и децата, на родителите си, на многобройните си братя и сестри. Стана така, че тази Коледа разполагахме със съвсем достатъчно пари за задоволяване на това нейно желание. В килера се криеха два чисто нови велосипеда за момчетата. На баща си купи чудесна жилетка от ирландска вълна, а на майка си — хубав ирландски шал с дълги ресни. Както винаги подаръците за мен бяха тайна. Аз също не й казах какво съм купил за нея. А то беше наистина прекрасен подарък — малък пръстен с брилянт, за който платих в брой. Беше първото истинско бижу, което щях да й подаря. Когато се женихме, не й купих дори халка, тъй като и двамата бяхме убедени, че подобни неща са буржоазни предразсъдъци. След десет години брак тя едва ли мислеше по същия начин, докато аз си бях останал същият и продължавах да не обръщам внимание на подобни неща. Но сега предварително знаех, че този пръстен ще я направи невероятно щастлива.

В коледната вечер аз се оттеглих да поработя в кухнята, докато Вали и децата се заеха да украсят елхата. Стана чудесна елха — отрупана с разноцветни стъклени играчки и станиолени гирлянди. Вали нямаше никаква представа за моите неприятности в службата. Написах няколко страници и отидох в хола при семейството си.

Децата щурееха и ги сложихме да си легнат с цената на доста усилия. Но те скачаха от леглата си и постоянно се връщаха при елхата. Аз пък не исках да им се карам на празника и бъркотията беше пълна. Накрая заспаха само защото капнаха от умора. Всички бяха облечени с новите си пижами, купени специално за посрещането на Дядо Мраз, всички бяха изкъпани, подстригани и сресани. Гледах ги и не можех да повярвам, че тези прекрасни деца са мои, че са частица от мен. В този момент изпитвах към Вали чувство на всеобхватна любов. Какъв късмет бях извадил с тази жена!

Върнах се в хола. Вали се беше навела и трупаше пакетите с подаръци под коледното дръвче. Купът беше доста внушителен. Извадих пакетчето с пръстена и го сложих при другите.

— Нямах възможност да ти купя кой знае какво — лукаво продумах аз. — Вярвам, че няма да ми се сърдиш.

Бях сигурен, че в момента действително не може да се сети за изненадата. И през ум не би й минало, че ще получи истински брилянт.

Тя се усмихна и ме целуна. Не обръщаше кой знае какво внимание на собствените си подаръци, понеже голямата й страст беше сама да подарява. И сега се беше престарала, разбира се. Всяко от децата щеше да получи по няколко различни подаръка.

Аз пък бях малко тъжен, понеже нямах и най-бледа представа как да сглобя прекрасния велосипед на големия син.

Вали донесе бутилка вино и направи сандвичи, а аз разкъсах огромния кашон, в който бяха наредени частите на проклетото колело. Разпръснах върху килима всякакви джунджурии, включително три гъсто изписани листа с инструкции и диаграми. След известно време огледах всичко това и отчаяно промълвих:

— Предавам се, нищо не мога да направя!

— Не ставай глупав! — скара ми се Вали, после седна на килима с подвити крака, постави чашата с вино до себе си и се задълбочи в инструкциите. Не след дълго се залови за работа, а на мен остави ролята на олигофрена, който само подава това или онова. Донесох от килера отвертка и гаечен ключ, а след това се заех да придържам чарковете, които Вали сглобяваше. Едва към три часа сутринта проклетата машинария започна да прилича на велосипед. Бяхме капнали от умора и крайно изнервени. Бутилката вино отдавна беше изпита до капка. Знаехме, че децата ще скочат в момента, в който отворят очи, следователно разполагахме с не повече от четири часа за сън. Чакаше ни тежък ден, тъй като трябваше да се натоварим в колата и да отидем на гости у родителите й.

— Хайде да си лягаме — рекох.

Просната на пода по гръб, Вали уморено се протегна и промърмори:

— Имам чувството, че ще заспя направо тук.

Легнах до нея и я прегърнах. Бяхме пребити от умора, но щастливи. В същия миг на вратата силно се почука. Вали скочи на крака и объркано ме погледна.

Само за част от секундата гузната ми съвест разработи и оформи един действително завършен сценарий.

Това са онези типове от ФБР, разбира се. Нарочно са чакали коледната нощ, за да ме хванат със свален гард. Сега висят пред вратата със заповед за обиск и арест. Ще намерят скритите петнадесет хилядарки и ще ме закарат в участъка. И там ще ми предложат сделка — да прекарам Коледа и Нова година със семейството си срещу пълни самопризнания. Иначе ме чакали доста неприятни мигове. Вали едва ли ще се примири така лесно с мисълта, че са ме арестували точно на Коледа, а децата ще плачат и ще останат травматизирани за цял живот.

Вероятно съм изглеждал зле, тъй като Вали разтревожено ме изгледа и попита:

— Какво ти е? Лошо ли ти стана?

На вратата отново се почука. Вали тръгна по дългия коридор. Чух, че разговаря с някого и отидох да глътна някакво хапче. На вратата на кухнята почти се сблъскахме. В ръцете на жена ми имаше четири бутилки с мляко.

— Млекарят решил да си разнесе стоката по-рано и да се прибере при семейството си — обясни тя. — Видял, че светим и решил да ни поздрави с празника. Много свестен човек…

Последвах я в кухнята и се отпуснах на най-близкия стол. Краката ми изведнъж омекнаха. Вали се настани в скута ми и шеговито ме чукна с пръст по носа.

— Бас слагам, че умря от страх да не е някой бандит или пиян съсед — рече тя. — Винаги си мислиш най-лошото. Хайде, ела да си легнеш…

В спалнята се любихме до пълно изтощение. После в тъмнината се разнесе нежният й глас:

— Обичам те!

— И аз те обичам — отвърнах, после се сгуших в рамото й и горчиво се усмихнах. Положително бях най-страхливият мошеник на дребно в цялото западно полукълбо!

Но три дни след Коледа в службата ми се появи някакъв тип с неприятен поглед и поиска да узнае дали аз съм Джон Мерлин. След като потвърдих, той ми подаде един плик и си тръгна. Отворих го и видях, че съдържанието му е напечатано със старомоден готически шрифт. Най-отгоре пишеше: „Районен съд на Съединените американски щати“. Отдолу, вече с обикновени букви, беше добавено: „Град Ню Йорк, съдебна канцелария на Югозападния район“. Името и адресът ми бяха напечатани с главни букви, а самото писмо гласеше:

„Призоваваме ви да се явите пред съдия-следователя на Американския граждански съд, като оставите на заден план ангажименти от личен или служебен характер.“

По-надолу се уточняваше датата и часът на делото, а накрая се мъдреше и членът на закона, създал основание за изпращането на призовката. Оказа се, че е член 18 от Наказателния кодекс. Накрая сухо ме предупреждаваха, че ако не се явя, ще нося отговорност пред същия този кодекс, а освен това ще бъда и глобен.

Е, поне научих кой параграф съм нарушил — член 18 от Наказателния кодекс. Никога не бях го чувал. Но първото изречение на призовката направо ме заплени. Оцених го по достойнство като писател. Вероятно са го преписали от старото английско законодателство. Странно, колко кратки и ясни могат да бъдат юристите, когато пожелаят. Никакво място за двусмислици и неясноти. Върнах се отново към изречението: „Призоваваме ви да се явите пред съдия-следователя на Американския граждански съд, като оставите на заден план ангажименти от личен или служебен характер“.

Прекрасно! Сякаш написано от Шекспир! Сега, след като всичко излезе наяве, изпитвах странно облекчение. Бях изпълнен от желание да се преборя с опасността, независимо дали ще спечеля или загубя. В края на работния ден набрах Вегас и имах късмета да хвана Къли в кабинета му. Разказах му всичко, като не забравих да му спомена, че в края на седмицата трябва да се явя пред съда. Той рече да си налягам парцалите и да не се тревожа за нищо. Утре ще пристигне с първия самолет в Ню Йорк и ще ми позвъни от хотела, в който ще отседне.

[1] При мобилизация жените на американските войници имат право на безплатна квартира в близост до поделението на съпрузите си два месеца в годината. — Б.‍пр.‍ ↑

[2] Едни от най-високите бойни отличия в армията на САЩ. — Б.‍пр.‍ ↑

Книга четвърта

17.

През четирите години, които бяха изминали от смъртта на Джордън, Къли се превърна в дясната ръка на Гроунвелт. Скри страстта си да запомня картите дълбоко в сърцето си и престана да играе хазарт. Хората постепенно забравиха прякора му и започнаха да го наричат мистър Крос. Срещу номера на личния му телефон беше изписан кодът „Ксънейду номер две“. Но по-важно беше, че той вече разполагаше с „молива“ — една от най-примамливите привилегии в Лас Вегас. Подписът му беше напълно достатъчен за доста съблазнителни неща — предпочитани клиенти и приятели можеха да получат безплатна храна и напитки, добри стаи в хотела. Все още обаче не притежаваше неограничени права за използуване на „молива“ — права, запазени единствено за собственици на хотели и управители на игрални домове. Но и това щеше да дойде с времето.

Прехвърлиха разговора му с Мерлин в казиното. От известно време насам беше подложил на наблюдение маса номер три в залата за тридесет и едно. Обеща на приятеля си да замине за Ню Йорк и да оправи нещата, после отново насочи вниманието си към споменатата маса.

На тази маса казиното губеше пари в продължение на цели три седмици. А това, според закона на Гроунвелт за процентите, беше нещо невъзможно. Положително имаше някаква измама. Къли доста време следи играта с помощта на своята скрита камера, която шеговито наричаше „небесно око“. Десетки пъти беше проучвал видеозаписите, постави я под лично наблюдение, но така и не успя да разкрие номера. Не му се искаше да докладва на Гроунвелт, че е безпомощен. Вътре в себе си беше убеден, че тази маса просто няма късмет. Но знаеше, че Гроунвелт никога няма да приеме подобно обяснение. Той беше уверен, че законът на процентите е солиден и твърд като скала и банката просто не може да губи за по-продължителен период от време. Гроунвелт вярваше в процентите с фанатизма на ревностен католик, вярваше в тях повече, отколкото отчаяните комарджии — в късмета си. Масите просто не можеха да бъдат губещи!

Къли остави слушалката и се върна при маса номер три. Започна да вярва, че процентите просто са полудели, тъй като познаваше прекрасно всички начини за измама в комара и въпреки това не можеше да открие нищо. Реши да запознае Гроунвелт със създалото се положение. А старецът сам ще реши дали да размени местата на крупиетата, или просто да ги уволни.

Напусна огромната зала на казиното, мина край кафенето и заизкачва стълбите на втория етаж. Отби се за малко в кабинета си, после влезе при Гроунвелт. Но там беше само секретарката му. Самият Гроунвелт бил в мансардния си апартамент. Къли я помоли да му позвъни, получи разрешение да се качи и се насочи към асансьорите.

Възхищаваше се на начина, по който Гроунвелт беше успял да си създаде уютно гнезденце направо в хотела. Освен мансардния апартамент с прекрасна гледка към Вегас и пустинята, възрастният мъж разполагаше и с огромно по размери жилище на втория етаж, до което можеше да се стигне само ако човек прекоси огромната тераса с плувен басейн, около която имаше яркозелен пояс от изкуствена трева. Беше толкова ярка, че едва ли би издържала повече от седмица под изпепеляващите лъчи на пустинното слънце, ако беше истинска. На терасата се излизаше само ако някой вътре в апартамента натисне бутона на автоматичната врата. По същия начин се отваряше и бронираната врата между терасата и самото жилище.

Гроунвелт беше сам. С белите си фланелени панталони и риза с отворена яка той изглеждаше невероятно жизнен и младолик за своите седемдесет години. На дивана до него лежеше разтворена книга.

Махна с ръка по посока на барчето и Къли отиде да приготви по едно питие. После седна срещу него.

— За мен масата за тридесет и едно е чиста като сълза! — обяви заключението си Къли.

— Невъзможно! — отвърна спокойно Гроунвелт. — За четири години научи доста неща, но все още не вярваш в закона за процентите. Не е възможно масата да губи в продължение на цели три седмици просто от лош късмет!

— Но какво да направя? — безпомощно го погледна Къли.

— Крупиетата трябва да бъдат уволнени! — решително каза Гроунвелт. — Управителят на казиното предлага да ги преместим на друга маса и да ги наблюдаваме. Но аз съм убеден във вината им, затова направо ще ги уволня!

— Окей — сви рамене Къли. — Вие сте шефът, вие решавате — отпи една глътка от чашата си и смени темата: — Помните ли моя приятел Мерлин — онзи, дето пише разни книжки?

— Помня го — кимна Гроунвелт. — Свястно момче.

Къли остави чашата на масата. Не беше много по алкохола, но знаеше, че Гроунвелт не обича да пие сам.

— Дребната далавера, в която се беше забъркал, вече изгърмяла — съобщи той. — Има нужда от моята помощ. И без друго мислех да се разходя до Ню Йорк и да наобиколя длъжниците ни, но смятах да отлетя някъде в средата на следващата седмица. Ако разрешите, мога да тръгна още утре.

— Няма проблеми — кимна Гроунвелт. — А като се върнеш, ще ми кажеш дали и аз не мога да му помогна с нещо… Мерлин е надарен писател — каза го така, сякаш искаше да се оправдае за проявената слабост. — Винаги бихме могли да му намерим някаква работа тук.

— Благодаря ви — усмихна се Къли, после го погледна и колебливо предложи: — Защо не ми дадете още един шанс, преди да уволните онези крупиета? След като сте убеден, че има измама, значи наистина я има! Няма да си простя, ако не мога да я разкрия!

— Добре — засмя се Гроунвелт. — На твое място и аз щях да съм любопитен. Защо не наредиш да донесат видеозаписите? Ще ги прегледаме още веднъж докато обсъдим и някои други неща… А утре на бистра глава можеш да вземеш самолета за Ню Йорк. Така съгласен ли си? Искам записите за времето от два часа след полунощ до сутринта. В този отрязък от време стават най-големите игри.

— Защо сте убеден, че точно тогава става шашмата? — любопитно го погледна Къли.

— Предчувствие — промълви замислено Гроунвелт, после тръсна глава и добави: Поръчай и нещо за хапване.

Хранеха се, без да отделят очи от видеозаписите. Къли беше толкова напрегнат, че изобщо не усещаше вкуса на храната. За разлика от него Гроунвелт хвърляше по някой поглед към монитора само от време на време. Хранеше се бавно й с наслада отпиваше от червеното вино, с което поливаше стека си. Изведнъж рязко се пресегна и натиска бутона върху бюрото. Лентата спря.

— Видя ли? — обърна се той към Къли.

— Нищо не видях — озадачено поклати глава по-младият мъж.

— Ще ти подскажа малко — Усмихна се Гроунвелт. — Шефът на масата е чист, мошеникът е онзи, подвижното крупие. От тримата други, двамата са в комбина с него. Цялата работа става веднага след прекъсването на играта за вечеря. И друго — ще познаеш кои са мошениците по факта, че изплащат печалбите и обменят пари изключително с червени петдоларови чипове. Правят го дори тогава, когато спокойно биха могли да пуснат в обръщение и по-едри чипове. Сега разбираш ли?

— Но цветът веднага ще ги издаде! — поклати глава Къли.

Гроунвелт се облегна назад и запали една от своите огромни пури. Докторите му разрешаваха само по една на ден и той я пушеше винаги след вечеря.

— Не си забелязал нищо, тъй като цялата работа е прекалено проста — заключи той, после вдигна слушалката и поиска да го свържат с управителя на казиното. Включи камерата, насочена към подозрителната маса и зачака. След малко на екрана на монитора изплува фигурата на управителя, придружен от двама телохранители в цивилни дрехи.

Управителят протегна ръка и бръкна в подносите, на които бяха подредени чиповете за разплащане. Гроунвелт изключи камерата.

Десет минути по-късно управителят влезе в апартамента и хвърли върху бюрото на Гроунвелт купчинка петдоларови чипове. За огромна изненада на Къли те не се разпиляха.

— Бяхте прав — усмихна се управителят и погледна с уважение по посока на Гроунвелт.

Къли се пресегна и взе в ръка кръглият яркочервен цилиндър. Изглеждаше съвсем като купчинка петдоларови чипове, но беше направен от отлично изрисувана пластмаса. На дъното му беше прикрепена силна пружина. Къли започна да го човърка, но успя да извади дъното едва след като Гроунвелт му подаде ножица. В кухия червен цилиндър, изрисуван отвън като купчинка от десет петдоларови чипа, се оказаха пет черни чипа от по сто долара.

— Предполагам, че вече ти е ясно как действа комбината — каза Гроунвелт. — Съучастник сред играчите дава тези пет чипа и иска да му ги развалят на по-дребни. Крупието ги слага най-отгоре в улея, натиска пружината, дъното се отваря и поема чиповете. След известно време играчът иска отново дребни и той му дава цилиндъра. По този начин ни е отмъкнал петстотин долара. Достатъчно е да направи този номер два пъти на нощ и ето ти я хилядарката — чиста и без никакви данъци. Така се забогатява на тъмно!

— Господи! — въздъхна Къли. — Човек никога не може да бъде спокоен с тези типове!

— Не мисли за това — успокои го Гроунвелт. — Заминавай за Ню Йорк да помогнеш на приятеля си, а и да свършиш част от нашата работа. Отбий се, преди да тръгнеш, тъй като искам да ти дам малко пари, които трябва да предадеш там… А като се върнеш, ще те посрещна с добра новина — решил съм да те включа в пряката работа, което означава, че ще се запознаеш с някои доста влиятелни личности…

— Получавам повишение, въпреки че не можах да открия една елементарна измама, така ли? — усмихна се Къли.

— Точно така — кимна Гроунвелт. — Липсва ти още съвсем мъничко опит, това е всичко.

18.

Настанил се удобно в първа класа на самолета за Ню Йорк, Къли отпиваше по глътка газирана вода. В скута му лежеше малко метално куфарче. Повърхността му беше покрита с кожа, а ключалката му беше като на сейф. Вътре имаше един милион долара суха пара, на които нищо не трябваше да се случи. За всеки случай не разполагаше с ключ за сложната ключалка.

Гроунвелт преброи парите в негово присъствие, нареди ги в куфарчето и ги заключи. Никой в Ню Йорк не знаеше кога точно и по какъв маршрут ще пристигнат тези пари. Решението вземаше Гроунвелт и никой друг. Но Къли беше доста нервен. Стиснал с лакти и колене това съкровище, той размишляваше за живота си през последните години. Беше извървял дълъг път, беше научил много неща. Но пред него имаше още по-дълъг път и още много неизвестности. Съзнаваше, че животът му е пълен с опасности, а залозите непрекъснато се повишават.

Защо Гроунвелт избра точно него? Какво знаеше? Как си представяше бъдещето? Стиснал металните капаци на малкото куфарче, Къли Крос се опита да отгатне това, което му предстои. Напрегна паметта си до крайност, остави се на интуицията да го води. За миг отново се превърна в някогашния Къли Брояча, който е запомнил излезлите карти на тридесет и едно, знае какво има в подковата и залага тавана без колебание. Подлагаше на преценка всички шансове, появили се в живота му през последните четири години, търпеливо се мъчеше да разбере какво още се крие в подковата на живота.

Изминаха близо четири години от деня, в който Гроунвелт го облече в доверие и го превърна в свой най-близък помощник. Къли му даваше сведения за казиното доста преди Мерлин и Джордън да се появят на хоризонта. Приятелството му с тях учуди стария шеф и дори леко го разочарова. А когато Къли застана на страната на Джордън при оная битка на масата за бакара, той направо се ядоса. Тогава Къли беше сигурен, че с кариерата му е свършено, но за негова изненада именно този инцидент, скоро превърнал се в легенда за хиляди комарджии, му донесе високата длъжност и доверието на Гроунвелт. И до днес се питаше защо стана така.

През първата година Къли работеше като крупие на тридесет и едно — длъжност, отдалечена на светлинни години от поста на първи помощник и съветник на собственика. Тогава беше убеден, че пак ще бъде използуван като ухо и око, но намеренията на Гроунвелт се оказаха други. Беше избрал Къли за главно действащо лице в една сложна операция за укриване на доходи.

Старецът беше твърдо убеден, че притежателите на игрални домове, които дърпат част от приходите си още в касата на своето казино преди преброяването и осчетоводяването им, са просто жалки мошеници, които рано или късно ще попаднат в ръцете на ФБР. Този начин за отклоняване на средства беше твърде елементарен, в него участваха много хора, прекалено биеше на очи. Гроунвелт не можеше да си представи как е възможно да влизаш всеки ден в касата и да си излизаш оттам с пакет пари, а едва след това да докладваш приходите си на Комисията за хазартни игри на щата Невада. Положението ставаше още по-глупаво, когато собственици са няколко души и всеки от тях се стреми да отмъкне по-тлъст кокал. Докато системата на Гроунвелт беше съвършена. Така поне я представи на Къли.

Собственикът знаеше отлично, че Къли е превъзходен „механик“. Разбира се, това негово качество нямаше нищо общо с техниката. Можеше с лекота да измъква втората карта от тестето и да я раздава на играчите, а горната запазваше за себе си. Час преди да започне смяната му — най-често от полунощ до сутринта — Къли се отбиваше при Гроунвелт за инструкции. Обикновено научаваше, че в точно определен час, да кажем четири сутринта, на масата ще се появи играч с описано до най-големи подробности облекло, който ще прави залози в строго определен ред. Например започва със сто долара, вдига на петстотин, а после слиза на двадесет и пет. Къли разбираше, че именно този човек трябва да спечели десет-петнадесет хиляди долара до края на смяната му. Като всички големи играчи, този ще играе с обърнати карти. Виждайки с какво разполага, Къли лесно можеше да му запази горната печеливша карта, а останалите отиваха за нищо неподозиращите играчи край масата. Къли не знаеше по какъв път спечелените пари стигат до Гроунвелт и съдружниците му. Той просто изпълняваше заповеди и си държеше устата затворена.

Но той не беше от хората, които броят картите в подковата и нямат акъл за нищо друго. Опитен в сметките, той лесно изчисли колко печелят подобни „специални“ клиенти. В течение на една година им пускаше средно по десет бона на седмица, което означаваше половин милион долара чиста пара. Отлична далаверка, освободени от данъци мангизи, които собственикът задържаше лично за себе си, а останалите акционери в хотела и хабер си нямаха. В допълнение Гроунвелт дърпаше по някой долар и от съдружниците си.

За да замаскират загубите, Къли всяка вечер работеше на различна маса, а често минаваше и в друга смяна. Въпреки това се притесняваше, убеден, че управителят все някога ще го пипне. Едновременно с това се питаше дали този човек е предупреден от Гроунвелт да не го закача.

В крайна сметка Къли сам реши, че трябва да избива от обикновените играчи и започна да прибягва до сръчностите си на „механик“. Но един ден иззвъня телефонът и Гроунвелт му нареди да се качи при него.

Беше както винаги любезен. Настани го в едно удобно кресло и му предложи питие. Едва тогава започна:

— Веднага трябва да прекратиш тези глупости, Къли! Да не съм те видял да мамиш клиентите!

— Мислех, че точно това трябва да правя, но не искате да ми кажете направо — обясни Къли.

— Добра и умна мисъл, момчето ми — усмихна се Гроунвелт. — Но не е необходимо. Твоите загуби се прикриват по счетоводен начин. Няма да те хванат, бъди спокоен. А дори и да те надушат, аз ще имам грижата да прибера песовете — млъкна за момент, а после добави: — С балъците трябва да се играе чисто. По този начин ще имаме далеч по-малко неприятности.

— Личи ли си на видеото номерът с втората карта? — полюбопитства Къли.

— Не, момчето ми — поклати глава Гроунвелт. — Признавам, че си страшен и никой не може да те види. Единствената опасност е когато Игралната комисия изпрати на масата някой от агентите си. Той няма начин да не долови щракането, защото там се трудят все опитни типове. Тогава всички загуби на масата ще минат за сметка на твоите мошеничества. Разбира се, подобна опасност съществува и когато даваш добри карти на някой от специалните ми клиенти, но в такъв случай те ще решат, че просто мамиш казиното и аз ще бъда чист. Не трябва да се безпокоиш от подобна вероятност, тъй като винаги знам кога в казиното има агенти на Игралната комисия. Това е причината, поради която винаги ти давам точния отрязък от време, в който можеш да правиш номера на „механика“. Но когато работиш за своя сметка и по своя инициатива, не разчитай на закрилата ми. В такива случаи ти мамиш клиента за сметка на хотела, а разликата е огромна. Онези типове от Игралната комисия дори се радват, когато ние хапваме по някое дърво, но редовните клиенти са съвсем различно нещо. Трябва да даваме маса подкупи, за да можем да се оправим…

— Ясно — кимна Къли. — Но как вие си прибирате парите?

— Всичко опира до процента — отвърна Гроунвелт. — Процентът никога не лъже. Всички тези огромни хотели съществуват благодарение на процента, той ни прави богати, и изведнъж в служебния ти картон се появяват доста необичайни цифри. Те показват, че масата ти печели огромни суми. Няма значение дали слагаш по някой долар настрана, важното е, че измъкваш парите на балъците за мен. И тогава именно става страшно, защото никой няма да повярва, че ти си най-късметлийското крупие в историята на Вегас!

Къли изпълни всички нареждания, но продължаваше да се чуди как действа механизмът на този бизнес. Защо Гроунвелт си прави толкова излишен труд? Започна да разбира подробностите едва когато стана „Ксънейду номер две“. Научи, че Гроунвелт прибягва до своята система не само заради данъците, а и за да измъкне някоя пара от акционерите. А доста по-късно разбра, че „специалните“ и винаги печеливши клиенти пристигат чак от Ню Йорк, изпратени от тайния съдружник на Гроунвелт — един човек на име Сантадио. Научи, че той, Къли, е корумпирано крупие в очите на клиентите и Гроунвелт го търпи само защото е човек на нюйоркския партньор; проумя, че старецът е застраховал печалбите на любимия си хотел по куп различни начини…

Комарджийската кариера на Гроунвелт започва в Щойбенвил, Охайо, където години наред работи в нелегални вертепи. Постепенно спечелва доверието на прочутата кливландска мафия, която упражнява пълен контрол над местните политически фигури. Благодарение на връзките си с нея успява да замине за Невада. Но никога не забравя родния край. И до днес всеки щойбенвилски младеж, който пожелае да стане крупие, отива първо при него. Ако не може да го вземе при себе си, Гроунвелт непременно му намира някое местенце из другите хотели, другите щати, а дори и извън страната. Така, с течение на годините, неговите земляци започват да въртят топчетата и да раздават карти не само в Щойбенвил, но и на Бахамските острови, Пуерто Рико, Лондон и Френската Ривиера. Стотици от тях си вадеха хляба в Рино и Лас Вегас. Мнозина бяха стигнали до поста шеф на игрална зала или дори управител на казино, а всички без изключение считаха Гроунвелт за своя Дядо Мраз. Комарджийски Дядо Мраз, облечен в мантия от зелено сукно…

Гроунвелт лесно би могъл да си избере помощник от средата на своите земляци. Фактически дори управителят на казиното в „Ксънейду“ беше от Щойбенвил, макар малцина да го знаеха. Защо тогава се бе спрял на Къли — непознат младеж, родом от противоположната част на Щатите? Къли постоянно си задаваше този въпрос. Разбира се, когато навлезе в играта и се запозна с многобройните и сложни начини за проверка, той откри, че и управителят е вътре в играта. Това му даде и отговора на същия този въпрос, стоварил се върху него със зашеметяваща яснота — Гроунвелт го беше избрал просто защото някой трябва да бъде пожертван, ако стане фал. Това беше цялата работа.

Защото, макар начетен и възпитан мъж, Гроунвелт се беше появил във Вегас с репутацията на изключително опасен човек. Репутация, спечелена след доста години на тъмни афери в Кливланд, години на тесни връзки с тамошната мафия, която си беше спечелила печална слава в цялата страна…

Беше човек, пред когото не минаваха никакви номера, лъжи или дребни измами. Къли лично се увери в това. Гроунвелт безпогрешно долавяше всеки опит за такова нещо и поставяше на мястото му кандидата за трактат. Понякога със смразяващ кръвта глас, понякога с онзи специфичен и малко мрачен хумор, който можеше да се придобие единствено в комарджийските вертепи…

Изтече една година и Къли получи повишение. Зае кабинета, който се намираше непосредствено до този на Гроунвелт и получи титлата първи помощник на президента. Едно от задълженията му беше да придружава шефа, когато излиза из града, и да шофира лично специалната му лимузина. Беше до него и в залите на казиното, заедно приемаха поздравите на старите и добри клиенти, пристигнали от всички краища на света. В допълнение Къли стана и помощник на управителя на казиното. Целта беше да се запознае отблизо с неговите задължения — да познава лично всички служители, независимо дали са шефове на зали, крупиета или обикновени „примамки“.

Сутрин в десет закусваше заедно с Гроунвелт. Преди да отиде в кабинета му, той се отбиваше в главната каса и вземаше отчета за финансовите резултати от изтеклите двадесет и четири часа. Гроунвелт поемаше малкото листче и внимателно го проучваше над чинията със специалния зелен пъпеш, който неизменно присъстваше в сутрешното му меню. Балансът беше изготвен съвсем просто и изглеждаше приблизително по следния начин:

подразделение на казиното | оборот | печалба
Зала за барбут | 400 000 долара | 60 000 долара
Зала за тридесет и едно | 200 000 долара | 40 000 долара
Бакара и рулетка | 100 000 долара | 40 000 долара

Надолу следваха и останалите хазартни игри, носещи по-незначителен приход — колело на късмета, кено, игрални автомати и пр.

Приходите от игралните автомати се изчисляваха веднъж седмично в специален доклад от управителя на казиното. Носещи около сто хиляди долара седмично, те бяха една от най-сигурните инвестиции на хотела по простата причина, че никога не губеха. Програмирани да изплащат твърдо определен процент от жетоните, които поглъщаха, тези „едноръки бандити“ бяха истинска гилотина за наивниците. Ако печалбата от тях спадне, това беше сигнал за наличието на някаква измама.

Но това не може да се каже за останалите хазартни игри, особено за барбута, тридесет и едно и бакарата. При тях средната печалба на казиното се колебаеше около 16 от постъпленията. Но имаше и лоши серии, особено при бакарата. Големите играчи нерядко се хващаха за щастливата серия на някого и банката търпеше, чувствителни загуби. За тази игра бяха характерни резките колебания. Имало е нощи, в които оградената с мраморен парапет маса губи толкова много пари, че поглъща печалбата на всички останали зали. Но след това шансът се обръщаше и седмици наред същата тази маса носеше огромни печалби. Къли беше сигурен, че Гроунвелт е измислил начин да отклонява известна част от тях, но не можеше да разбере как точно го прави. Изведнъж му направи впечатление, че сумите в отчета са съвсем обикновени, макар през изтеклата нощ няколко богати южноамериканци да бяха оставили на тази маса стотици хиляди долари.

Щастливата серия на някой силен играч, особено на бакара и барбут, беше смърт за всяко казино. В историята на Лас Вегас фигурират доста случаи, при които масите за барбут са „горещи“ в продължение на седмици и управата на съответното казино се радва, ако е успяла да излезе на нулата в края на игралния ден. За известно време поумняват дори и играчите на тридесет и едно. В такива моменти банката може да търпи чувствителни загуби три-четири дни наред. Но при рулетката беше истинско чудо банката да е в минус дори и един-единствен ден в месеца. Да не говорим за „колелото на късмета“ и кеното, при които играчите са напълно обречени.

Горе-долу това беше всичко, което трябва да знае управителят на едно казино. То може да бъде научено от книги и счетоводни документи, от всеки, който има необходимата подготовка и разполага с необходимото време. Къли обаче научи далеч повече благодарение указанията на Гроунвелт.

Всички знаеха, че Гроунвелт не вярва в късмета. Единственият му бог беше процентът и той доказваше неговото всемогъщество с многобройни примери от живота. Ако някой играч на кено случайно улучваше голямата печалба от 25 000 долара, първата работа на собственика беше да уволни всички служители, които се занимаваха с тази игра. Две години след откриването си хотел „Ксънейду“ попадна в изключително лоша серия. Казиното не успя да спечели нито долар в продължение на цели три седмици и загубите му надхвърлиха сумата един милион долара. Гроунвелт уволни целия персонал, с изключение на управителя, който, както и се очакваше, се оказа негов земляк от Щойбенвил.

Този метод беше ефикасен. След масовите уволнения спираше и черната серия, казиното отново започваше да дава печалба. За да бъде в крак с приходите на хотела, игралната зала трябваше да печели най-малко петдесет хиляди долара на ден. А според информацията на Къли, „Ксънейду“ имаше положителен баланс през всичките години на своето съществуване, независимо от размера на сумите, които „дърпаше“ Гроунвелт.

В течение на онази дълга и нелека година, в която мамеше клиентите и отклоняваше средства за собственика, Къли нито веднъж не допусна грешката, която много хора на негово място несъмнено биха допуснали — да „дърпа“ и за своя сметка. Лесно би могъл да направи комбина с някой от играчите, още по-лесно — с някой свой приятел. Но той знаеше, че това би било фатална грешка и искрено се стремеше да спечели доверието на собственика. Не защото беше честен или лоялен по природа, нито пък защото е доволен от постигнатото. Изострената му чувствителност на роден комарджия долавяше наличието на някаква отчаяна самота у Гроунвелт, наличието на жажда за поне един истински приятел и то именно в негово лице. Държеше се като такъв и получаваше много неща в замяна.

Два пъти в месеца Гроунвелт и Къли вземаха самолета за Лос Анджелис. Там шефът се отдаваше на любимата си страст — лов на антики. Купуваха стари златни часовници, пейзажи на Лос Анджелис и Лас Вегас от неизвестни автори в позлатени рамки. Търсеха и най-различни други дрънкулки — ръчни мелнички за кафе, детски автомобилчета, касички във формата на локомотиви или църковни куполи, изработени на ръка през осемдесетте години на миналия век, изтъркани портфейли със специални отделения за златни монети (в тях Гроунвелт слагаше по един стодоларов чип, а след това ги подаряваше на някой от богатите клиенти), някоя и друга антична монета… За най-специалните си клиенти купуваше изящни китайски порцеланови статуетки или пък викториански кутии за бижута, заедно със съдържанието им. Къли пък си падаше по старите копринени шалове, леко избелели от годините, или по древните канички, в които преди стотици години са си пиели бирата едри и груби скандинавци…

Рядко плащаха по-малко от сто долара за парче, но още по-рядко — над двеста. При всяко от тези пътувания Гроунвелт харчеше десетина хиляди долара. Вечер отиваха да хапнат в някой изискан ресторант, преспиваха в хотел „Бевърли хилс“ и се връщаха във Вегас с първия сутрешен самолет.

Куфарчето с антиките носеше Къли. Във Вегас имаше грижата да ги изпрати на антикваря за съответната опаковка, след което всичко се озоваваше в кабинета на Гроунвелт. Нямаше вечер шефът да не пъхне някое от пакетчетата в джоба си преди традиционната обиколка на казиното. Подаръците си правеше само на най-богатите клиенти — тексасец с петролни кладенци или пък нюйоркчанин с верига от магазини за готово облекло. Критерият му беше само един — клиентът да оставя в казиното поне сто хиляди долара годишно.

Къли се възхищаваше от непринудения чар, с който Гроунвелт правеше това. Развиваше пакетчето, вадеше златния часовник и го поднасяше на играча с думите:

— Отскочих до Лос Анджелис, видях тази вещ на една витрина и се сетих за вас. Чудесно подхожда на темперамента ви. Дадох да го почистят и ремонтират и се надявам да работи добре.

После, с добре изиграно съмнение, подхвърляше:

— Казаха ми, че е произведен през 1871 година, но може ли да е сигурен човек? Знаете какви мошеници са тези антиквари!

Така създаваше впечатлението, че онзи е обект на специално внимание от негова страна. Внушаваше му идеята, че часовникът е наистина ценна вещ, а той си е направил труда да го приведе в добро състояние. Във всичко това имаше и известна доза истина, разбира се. Защото часовникът наистина щеше да работи безупречно, а той наистина е мислил специално за богатия клиент. Държеше преди всичко да си проличи приятелското му отношение, когато поднася подаръка.

Гроунвелт използуваше „молива“ с разум и проницателност. Всички големи играчи по право получаваха безплатно „привилегията СХН“ — стая, храна и напитки. Но шефът често удостояваше с това право и далеч по-дребни играчи — онези, които не смеят да заложат повече от пет долара, но въпреки това са фрашкани с мангизи. Това беше един от начините му да ги превърне в непоправими и отчаяни комарджии.

По отношение на жените Къли също научи някои интересни неща.

— Няма да мамиш младите момичета! — възмущаваше се искрено Гроунвелт. — От къде на къде ще ги баламосваш за един задник? Та ти по нищо не се различаваш от дребния джебчия, който рови в портмонетата на горките момичета и им задига последните стотинки! Що за човек си ти? Нима би свил колата на едно такова маце, нима ще й идеш на гости, за да й задигнеш сребърните прибори? Значи не си такъв, а? Ами защо тогава се опитваш да им задигнеш оная работа? Тя е техният единствен капитал, особено ако са действително хубави. Знай едно — пусни им една „пчеличка“, за да ти е спокойна съвестта. Тогава ще бъдеш свободен и чист, няма да има нужда да дрънкаш глупости за любов и брак, за сериозен приятел, да даваш глупави клетви за вярност, да обещаваш още утре да се разведеш… Не трябва да забравяш, че срещу пет „пчелички“ една такава мадама ще бъде на твое разположение винаги, дори в деня на венчавката си!

Когато Къли чу тази тирада, не можа да се сдържи и избухна в смях. Гроунвелт явно беше научил за номерата му с мадамите, но също така явно беше, че си няма понятие от жени. Никога няма да разбере вроденият им мазохизъм, нуждата им да повярват на една фалшива любов.

Премълча всичко това и подметна:

— Не е толкова лесно, сър… При някои от тях и хиляда „пчелички“ не вършат работа!

Гроунвелт се изсмя и кимна с глава в знак на съгласие. После му разказа една забавна случка със самия себе си.

Малко след откриването на „Ксънейду“ в казиното се запознал с някаква мадама от Тексас, която струвала няколко десетки милиона. Подарил й изящно японско ветрило, което купил за петдесетак. А богатата наследница — четиридесетгодишна и съвсем запазена вдовица, взела, че изведнъж се влюбила в него. Гроунвелт изпаднал в ужас. Макар и десет години по-възрастен от нея, той си падал само по младите момичета. Все пак, от нещо като чувство за дълг (мадамата загубила в казиното доста пари), той я поканил в апартамента си и тя останала там до сутринта. На тръгване механично й пуснал една „пчеличка“ в чантичката и я помолил да си купи някакъв подарък. Направил го както по навик, така и по силата на някаква внезапно обзела го типично вегаска перверзност. Всъщност и до днес не можел да си даде отговор на този жест.

Петролната наследница хвърлила един поглед на банкнотата, благодарила му най-любезно и я прибрала обратно в чантичката си. После пак идвала да играе в неговото казино, но от чувствата й нямало и следа.

Три години по-късно му потрябвали инвеститори за построяване на новото хотелско крило. На място като това винаги съществува глад за повече стаи, обясни той. Комарджиите обичат да играят там, където пикаят. Дай им един бар с програма, дай им ресторант да се наплюскат, осигури им всичко необходимо за първите четиридесет и осем часа и после са вечно твои. Защото вече са се набутали и искат да избиват…

Сетил се за петролната наследница. Няма проблеми, кимнала тя. Извадила чековата си книжка, подписала му един чек и му го подала с най-сладката усмивка на света. Чекът бил на стойност сто долара.

— Изводът може да бъде само един — заключи Гроунвелт. — Човек никога не трябва да се отнася с богата и умна жена така, както се отнася с бедната и тъпа курва!

При посещенията си в Лос Анджелис Гроунвелт купуваше и антикварни книги, но го правеше рядко. Когато го обземаше колекционерската страст, той вземаше самолета за Чикаго и наддаваше на аукциона за редки библиографски издания. В апартамента си имаше една чудесна колекция от подобни книги. Беше подредена в остъклен и вечно заключен огромен шкаф. Когато Къли се нанесе в новия си кабинет, на бюрото лежеше подарък от шефа — оригинално издание на наръчник за хазартните игри, отпечатано през 1847 година. Къли с интерес го прочете и доста време след това наръчникът не слизаше от бюрото му. След това го отнесе обратно в апартамента на Гроунвелт. Не знаеше какво да го прави, а едновременно с това си даваше сметка за стойността на уникалното издание.

— Ценя вашия подарък, но при мен той е загубен — призна си той, а Гроунвелт мълчаливо кимна с глава.

Къли ясно почувства разочарованието му, но по някакъв странен начин този факт се отрази още по-благоприятно на техните взаимоотношения. Няколко дни по-късно книгата отново зае мястото си в остъкления шкаф. Тогава разбра, че е постъпил правилно, а едновременно с това се почувствува дълбоко поласкан от жеста на шефа си.

По-късно се запозна и с една друга черта от характера на Гроунвелт, която нямаше как да не се прояви. Къли неизменно присъствуваше при преброяването на чиповете, което ставаше три пъти дневно. Крачеше до шефовете на зали, които обикаляха масите за тридесет и едно, барбут и рулетка и правеха опис на наличните чипове. На масата за бакара получаваха точна сметка за завъртените в играта банкноти. Придружаваше ги дори когато влизаха в главната каса за опис на наличността там. Направи му впечатление, че в негово присъствие касиерът ставаше доста нервен. Отдаде това на прекалената си подозрителност, тъй като подредените в сейфовете чипове винаги излизаха точно до последния долар. Освен това главният касиер беше стар и изпитан приятел на самия Гроунвелт.

Но един ден, подчинявайки се на някакъв непонятен импулс, Къли протегна ръка и издърпа от касата акуратно подредените табли. По-късно направи опит да разбере защо го е направил, но така и не намери отговор. Но когато множеството метални табли напуснаха мрака на голямата каса и лъснаха под ярката неонова светлина, измамата стана факт. Две от тях се оказаха фалшиви. Бяха с улеи за стодоларови чипове, запълнени изцяло от кухи черни цилиндри. Тикнати чак в дъното на касата, откъдето едва ли щяха да бъдат извадени скоро, те всеки ден се преброяваха като налични пари. Макар главният касиер да се опита да разиграе сценка на невинно стъписване, той знаеше не по-зле от Къли, че подобна измама не може да се осъществи без прякото му участие. Къли вдигна телефона и набра номера на Гроунвелт. Шефът пожела да види всичко със собствените си очи и след малко пристигна. Върху двете табли липсваха чипове точно за сто хиляди долара. Моментът беше ужасен. Гроунвелт се изправи и мълчаливо насочи пръст към главния касиер. Силният загар на лицето му беше изчезнал, но нищо друго не издаваше гнева му.

— Махай се, по дяволите, оттук! — нареди с тих и сдържан глас той, после се обърна към Къли и добави: — Вземи му ключовете, а след това изпрати при мен всички отговорни служители в казиното. Пет пари не давам кой къде се намира в момента! Онези, които са в отпуск, да вземат първия самолет и да се връщат във Вегас!

После обърна гръб на присъстващите и напусна касата.

Къли и главният счетоводител се заеха да изготвят необходимите формуляри за издаването на ключовете. В момента, в който приключиха с процедурите, в касата се появиха двама непознати. Къли ги виждаше за пръв път, но главният касиер очевидно ги познаваше добре, защото лицето му побледня, а ръцете му видимо започнаха да треперят.

Мъжете мълчаливо кимнаха с глави. Касиерът направи същото.

— Шефът каза да се качиш при него — тихо продума единият, без да обръща каквото и да било внимание на останалите. Къли вдигна телефона и набра номера на Гроунвелт.

— Тук дойдоха двама души — съобщи му Къли. — Исках да попитам дали вие сте ги изпратили…

— Точно така — отвърна с леден глас Гроунвелт.

— Извинете за безпокойството, но просто исках да проверя…

— Добре правиш — омекна гласът на Гроунвелт. — А и работата, която свърши, беше добра — после помълча и добави: — Останалото не те засяга, Къли. По-добре е да го забравиш, разбираш ли?

В гласа му прозвуча странна и малко тъжна топлота.

Няколко дни главният касиер се мяркаше из Вегас, после изчезна. Месец по-късно Къли научи, че жена му е депозирала молба за издирването му в полицията. Не искаше да повярва на мълвата, че този човек отдавна е погребан някъде сред безбрежните пясъци на пустинята. Не посмя да попита Гроунвелт, а и шефът очевидно смяташе въпроса за приключен, защото нито веднъж повече не го похвали за добре свършената работа в касата. И по-добре, защото никак не му се искаше да вярва, че благодарение на добре свършената му работа един човек гние из пустинята.

В последно време Гроунвелт започна да проявява нрава си по не толкова страховит начин, стана духовит и дори забавен.

Във Вегас се ширеше кампания за привличане на богати чужденци. Англичаните не бяха обект на тази кампания, въпреки репутацията си на най-запалените комарджии на деветнадесети век. Краят на Британската империя означаваше край и на големите играчи на Острова. Защото секна потокът лири, който се стичаше в касите на обичащите хазарта лордове, експлоатирали най-безогледно индийци, австралийци, канадци и разни островитяни в продължение на векове. Днешна Англия е бедна страна, в която дори богаташите мислят единствено как да си запазят наследствените имения и да укрият по някой дребен доход. Онези от тях, които все пак си позволяваха да играят, предпочитаха аристократичните казина на Франция, Германия и своя мрачен Лондон.

И французите не бяха сред търсените клиенти. Те не обичат да пътуват, а едва ли ще заложат на двойна нула срещу банката на вегаските заведения.

В замяна на това германците и италианците бяха добре дошли. Цветущата следвоенна икономика на Германия създаде доста милионери, които обичаха както пътуванията и хазарта, така и красивите вегаски момичета. Крилатият дух на този град гъделичкаше тевтонските им чувства и вероятно с нещо им напомняше за любимия Октоберфест. В допълнение трябва да се подчертае, че германците са почтени и уравновесени играчи, които никога не създават неприятности, а и притежават доста по-голямо умение от останалите.

Във Вегас особено високо се ценяха италианските милионери. Те залагаха като побъркани, особено ако са пийнали по някое и друго уиски. С охота се оставяха на скритите професионални проститутки, които често бяха на процент в съответното казино, да ги задържат в града шест, седем, а и повече дни, което си беше чисто самоубийство. Парите им нямаха свършване, тъй като повечето от тях не плащаха никакви данъци върху доходите си. Онова, което би трябвало да влезе в общинската каса на Рим, тихомълком потъваше в касите на вегаските игрални заведения, хладни и приятни от постоянно действащата климатична инсталация. Момичетата на Вегас проявяваха подчертано предпочитание към богатите италианци. Тези мъже раздаваха щедри подаръци, освен това бяха безумно влюбени през тези шест-седем дни, отдавайки се на новата си любима със същото безумие, с което залагаха на ръката на барбутчията, който хвърляше само лоши.

Мексиканците и останалите южноамерикански комарджии се котираха още по-високо. Никой не знаеше какво става там долу, в Южна Америка, пък и никой не се интересуваше особено. Но от Вегас редовно излитаха специални самолети, които докарваха милионери от пампасите. За тези джентълмени със спортен дух, които оставяха на масата за бакара равностойността на хиляди глави добитък, всичко беше безплатно. Те пристигаха тук заедно със своите съпруги и любовници, с голобрадите си хлапета, жадуващи да се превърнат в изпечени комарджии като бащите си. Тези клиенти също се котираха високо сред мадамите на Вегас. Те не бяха толкова рафинирани, колкото бяха италианците, нито пък толкова изтънчени любовници (според някои сведения, на които можеше да се вярва). В замяна на това имаха огромен апетит. Къли се случи в кабинета на Гроунвелт и чу със собствените си уши как управителят на казиното предаде на Гроунвелт специално желание на един страхотно силен южноамерикански играч — онзи поискал в апартамента му да бъдат изпратени осем момичета наведнъж, всичките руси или червенокоси, високи колкото него — метър и седемдесет.

Старият собственик изслуша всичко това, без да му мигне окото.

— И по кое време на денонощието желае това чудо господинът? — попита той.

— Около пет следобед — отвърна управителят. — Възнамерява да ги води на вечеря, а след това да ги задържи за цялата нощ.

— Колко ще му струва всичко това? — не можа да сдържи усмивката си Гроунвелт.

— Към три бона — отвърна управителят. — Освен това положително ще пусне на мадамите по някой долар да залагат на рулетката.

— Можеш да изпълниш желанието му — кимна Гроунвелт. — Но предупреди момичетата да направят всичко възможно този тип да остане в хотела максимално дълго време. Никак не ми се иска да тръгне да харчи мангизи по другите заведения!

Управителят тръгна да излиза, а старецът учудено промълви:

— Какво ще прави с цели осем мадами?

— И аз му зададох същия въпрос — сви рамене управителят. — А той рече, че няма да е сам — и синчето му било с него…

— Е, това се казва бащина гордост — усмихна се Гроунвелт. Управителят си тръгна, а той поклати глава и подхвърли към Къли: — Нали виждаш, че съм прав? Комарджиите обичат да залагат там, където пикаят и чукат. Синчето ще продължи да ни бъде клиент и след като баща му хвърли топа. Защото тази нощ няма да забрави никога, макар и да му струва цели три хилядарки. Отделно ще остави в касата ни поне един милион долара, стига в родината му да не направят поредната революция…

Но истинските шампиони, истинските бисери на комарджийския свят, бяха и си остават японците. Движат се винаги на групи и залагат така, че на човек му настръхват косите. Висшият ешелон на японските индустриалци и финансисти пристига във Вегас да профука своите свободни от данъци долари и за среден престой от три-четири дни тази сума рядко е под един милион. А стана така, че именно Къли осигури на „Ксънейду“ и неговия собственик най-страхотния от тези шампиони.

Къли имаше връзка с едно момиче от бар „Ориент“, което беше на принципа „кино-вино-секс“. Казваха й Дейзи, тъй като никой не можеше да произнесе японското й име, беше на двадесет години, а във Вегас се подвизаваше още от петнадесетгодишна възраст. Беше страхотна танцьорка, съвършена като бисерна мида. Но твърдо беше решила да се подложи на две пластични операции — едната за разширяване на очите си като на белите, а другата за увеличаване на бюста си. Искаше да стане още по-привлекателна за обожателите си — американци. Разбрал за намеренията й, Къли изпадна в ужас. Предупреди я, че няма да прилича на нищо, но Дейзи му повярва едва след като той изпадна в добре фалшифициран екстаз от малките й твърди гърди.

С течение на времето станаха толкова близки, че тя започна да го учи на японски думички докато лениво се изтягаха в широкото му легло. Започна да му прави за закуска супа, а на протестите му отвърна, че всички японци закусват със супа.

След което добави, че правела най-добрата супа за закуска в родното си селце, намиращо се недалеч от Токио. Къли пък с изненада откри, че супата й действително е превъзходна и е истински балсам за стомаха му след изморителните нощи.

Именно Дейзи му съобщи, че един от най-големите японски магнати скоро ще посети Вегас. Научила го от японските вестници, които редовно получаваше от родителите си. В един от тях имало интервю с токийския милиардер Фумиро, който съобщавал, че скоро ще замине за Щатите да открие новия си завод за монтаж на телевизионни приемници. Според Дейзи, този човек непременно ще се отбие във Вегас, тъй като бил страстен комарджия. Бил изключително надарен пианист, завършил консерватория в Европа и положително би станал професионален музикант, ако не била последната воля на баща му, според която трябвало да наследи фамилния бизнес.

Още на същия ден Къли продиктува на Дейзи едно писмо-покана до мистър Фумиро. По нейни указания го съставиха така, че да проличи азиатската им любезност.

Мистър Фумиро получи предложение да бъде почетен гост на хотел „Ксънейду“ в удобно за него време. Поканата включвала и всички хора от антуража му, включително деловите му партньори в самите Съединени щати. С деликатността на истински азиатец, Къли дал да се разбере, че всичко ще бъде безплатно, включително театралните постановки и концертите.

Преди да изпрати писмото, Къли поискал разрешението на Гроунвелт, тъй като все още не можел да използва „молива“ за разходи от подобен мащаб. Изпитвал опасения, че собственикът ще реши да изпрати писмото от свое име, но това не станало. Ако японците се появят, те щели да бъдат официални гости на Къли.

Отговорът пристигна след три седмици. През това време Къли не си губеше времето и изсмукваше от Дейзи всичко, което би му било от полза. Разбра, че винаги трябва да се усмихва, когато разговаря с японец. Че любезността му трябва да личи от всеки жест, а когато в речта на събеседника му се появи леко съскане, това е изключително тревожен сигнал и показва наличието на раздразнение. Нещо като потракването на гърмящата змия. Такова съскане Къли беше чувал във филмите за войната, но го беше възприел като особеност на езика.

Отговорът на писмото пристигна под формата на телефонно обаждане от представителството на мистър Фумиро в Лос Анджелис. Любезен женски глас с едва доловим акцент се осведоми дали е възможно в хотела да бъдат запазени два апартамента за президента и вицепрезидента на компанията „Джапан уорлдуайд сейлс Къмпани“ плюс още десет стаи за придружаващите ги лица. Прехвърлиха разговора на Къли, когото бяха потърсили лично. Къли, разбира се потвърди, после позвънил на Дейзи и възбудено й каза да бъде на негово разположение през следващите дни. Имаше намерение да направи някои специални покупки с нейна помощ. После й каза, че възнамерява да запази апартаменти за всички японци, а не само за двамата шефове. Но Дейзи изпадна в ужас и го предупреди в никакъв случай да не постъпва така, защото това би означавало Фумиро и заместникът му Нигета да се почувствуват безкрайно унижени. Отхвърли и другото му предложение — да се закупят оригинални кимона за мистър Фумиро направо от Лос Анджелис. Това също би обидило мистър Фумиро, който, макар и да носи подобни дрехи у дома, положително се гордее, че има западно възпитание. Истински разтревожен, Къли й предложи да посрещне групата на летището и да поеме ролята на лична преводачка на богатия бос.

Но Дейзи се засмя, че това е последното нещо на света, което мистър Фумиро би пожелал. Би се чувствувал страшно притеснен, ако всяка негова стъпка се наблюдава от живееща в чужбина негова сънародница. Къли прие всичките й съвети, но упорито настояваше тя лично да приготвя супа за закуска на мистър Фумиро. Дейзи се подърпа известно време, но накрая отстъпи.

Същият следобед го потърси Гроунвелт.

— Какво търси това пиано в апартамент номер десет, по дяволите? — поиска да се осведоми той. — Току-що ми позвъни директорът на хотела да се оплаче, че си наредил през главата му да докарат тоя сандък и си му причинил големи главоболия!

Къли му съобщи за предстоящото посещение на мистър Фумиро и за специалните му вкусове. Гроунвелт се разсмя от сърце, после поцъка с език и добави:

— Хубаво тогава… Вземи моя ролс и го посрещни на летището.

С тази кола се посрещаха само личните гости на собственика и най-богатите тексаски клиенти.

На следващия ден Къли подбра трима униформени портиери от хотела и потегли за летището. След блестящия ролс тържествено се поклащаха два огромни кадилака. С цената на няколко банкноти автомобилите бяха допуснати направо до пистата. По този начин важните гости нямаше да вървят пеш до терминала.

Когато кракът на мистър Фумиро се докосна до бетона, Къли вече беше пред него и с дълбок поклон му засвидетелства своето уважение.

Не можеше да сбърка групичката японци не само поради характерните за расата им черти, а и поради облеклото им. Всички без изключение носеха черни официални костюми, снежнобели ризи и черни вратовръзки. Свитата от десетина човека наподобяваше групичка скромни чиновници в командировка и никак не се връзваше с представата за членове на Управителния съвет на най-могъщия търговски конгломерат в Япония.

Къли веднага разбра кой е мистър Фумиро. Освен че вървеше на няколко крачки пред останалите, той беше и най-високият в групата — близо метър и осемдесет. Хубав мъж с правилни черти, широки рамене и гарвановочерна коса. Спокойно можеше да мине за холивудска звезда, умело гримиран като японец. За миг Къли си помисли точно това и му се стори, че присъства на най-голямата измама в живота си.

На крачка зад мистър Фумиро пристъпяше неговият заместник. Нисичък и слаб като вейка, той приличаше на японците, които рисуваха по комиксите. Останалите членове на екипа бяха сиви и незабележими хора. В ръцете им се поклащаха елегантни куфарчета от имитация на крокодилска кожа.

Къли пристъпи напред и протегна ръка:

— Добре дошли в Лас Вегас, мистър Фумиро. Аз съм Къли Крос от хотел „Ксънейду“.

Устните на мистър Фумиро се разтегнаха в любезна усмивка, разкривайки равни и безупречно бели зъби. Английският му беше отличен, без почти никакъв акцент.

— Много ми е приятно да се запознаем — каза той. После представи човека със заешките зъби до себе си като мистър Нигета, вицепрезидент на компанията. Промърмори и имената на останалите японци, които се изреждаха да стиснат ръката на Къли, отправяйки му и по един дълбок поклон. Когато церемонията по представянето приключи, Къли поиска багажните им билети и им съобщи, че куфарите ще пристигнат директно в хотела. После ги покани да заемат места в лимузините. Фумиро и Нигета бяха настанени в ролса, а останалите се побраха в широките кадилаци. В колата Къли обяви, че мистър Фумиро може да разчита на неограничен кредит от страна на хотелската управа. Но мистър Фумиро потупа с ръка куфарчето на Нигета и се усмихна:

— Носим си и малко налични.

Къли също се усмихна. Докато обясняваше на какви удобства могат да разчитат в хотела и града, той не свали нито за миг тази усмивка от лицето си. В един миг му се прииска да им предложи и женска компания, но някакъв непонятен инстинкт го накара да си замълчи.

Когато пристигнаха в хотела, гостите бяха отведени директно в стаите си. Формалностите по регистрацията им щеше да свърши главният администратор. Всички бяха настанени на един етаж. Фумиро и Нигета получиха съседни апартаменти с междинна врата. Фумиро незабавно обиколи стаите на своите сътрудници и в очите му се появи задоволство. Къли правилно беше преценил, че ще остане доволен от настаняването, най-вече от факта, че за него е определен действително най-хубавият апартамент на етажа. А когато в хола си завари малкото черно пиано, на устните му се изписа радостна усмивка. Седна на столчето, прекара пръсти по клавишите и се заслуша. Къли се надяваше инструментът да се окаже добре акордиран. Не можеше да прецени сам, но Фумиро енергично разтърси глава, усмихна се още по-широко и каза със светнало от задоволство лице:

— Много любезно от ваша страна, мистър Крос! — после взе ръката му и топло я разтърси.

Малко по-късно направи знак на Нигета и онзи вдигна капака на куфарчето. Беше пълно с плътно наредени пачки банкноти. Къли се ококори.

— Бихме искали да оставим това на съхранение в касата на казиното — каза мистър Фумиро. — От там ще ни бъде най-удобно да теглим.

— Разбира се — кимна Къли.

Нигета щракна капака и двамата тръгнаха към касата. Мистър Фумиро остана да си почива.

Преброиха парите в стаята на старши касиера. Бяха точно петстотин хиляди долара. Къли се увери, че Нигета е получил специалната разписка, която му даваше право да тегли кредит от всички игрални маси. Управителят на казиното обеща да представи лично японците на шефовете на зали и подвижните касиери. Така Фумиро и Нигета щяха да получат възможност да теглят пари само с едно мръдване на пръста си, независимо в коя част на казиното се намират. Без излишен шум, без необходимостта да представят документи за самоличност. Щяха да получат кралско внимание и безупречно обслужване.

През следващите три дни Къли ставаше в ранни зори. Отиваше при Дейзи да вземе специалната супа, после се прибираше в кабинета си и чакаше. Отделът за обслужване по стаите беше получил нареждане да го уведоми веднага, след като мистър Фумиро позвъни за закуската си. Къли му даваше около час за хапване и приготвяне на сутрешния тоалет, после се качваше горе и тихо почукваше на вратата му. Заварваше Фумиро зад пианото, погълнат изцяло от тайнството на музиката. Празната купичка от специалната супа на Дейзи стоеше на масичката зад гърба му. По време на тези сутрешни срещи Къли се осведомяваше за желанията на Фумиро и уреждаше билети за различните концерти и шоупрограми. На лицето на японеца светеше все същата топла и благодарна усмивка. По някое време на междинната врата се изправяше и Нигета, който също благодареше на Къли за прекрасната супа. А Къли се стремеше да не забрави, че непрекъснато трябва да се усмихва и кима с глава.

За трите дни на престоя си японската група хвърли в ужас вегаските игрални заведения. Придвижваха се неизменно в пакет, избираха си някоя маса за бакара и залагаха едновременно. Дойдеше ли подковата в ръцете на Фумиро, всички като по заповед залагаха максимално разрешените суми. Общо взето им вървеше и доста собственици здравата се опариха от тях. За щастие в „Ксънейду“ нямаха кой знае какви успехи. Играеха само бакара и залагаха с цялото си сърце. В играта приличаха далеч повече на темпераментни италианци, отколкото на строги и сдържани японски бизнесмени. Когато му се падаха печеливши карти, Фумиро нежно галеше подковата и весело потракваше по масата. Беше страстен играч, вживяваше се дълбоко, шумно се радваше на всяка печалба, независимо от размера й. Къли го наблюдаваше развеселено и леко учудено, тъй като вече беше научил, че личното състояние на този човек възлиза на повече от петстотин милиона долара. Защо толкова се радва на тези дребни за него суми? Нима само защото те са максимално разрешеният залог във Вегас?

Един-единствен път зад любезната усмивка на Фумиро пролича гняв, студен и остър като ръба на бръснач. Това стана, когато Нигета, вероятно от разсеяност заложи за играча, а подковата продължаваше да се намира в ръцете на шефа му. В произнесената на японски къса фраза добре се долови онзи съскащ звук, за който Къли беше научил от Дейзи. Нигета смутено промърмори някакво извинение иззад заешките си зъби и побърза да промени залога си.

Посещението на японците беше истински триумф. Фумиро и групата му си заминаха със сто хиляди долара печалба, измъкната предимно от другите заведения на Вегас. В казиното на „Ксънейду“ оставиха чисти двеста хиляди, но това не им попречи да се превърнат в легенда за местните комарджии. Бандата от десетина японци в безупречни черни костюми се местеше от казино в казино и навсякъде всяваше смут. Приличаха на погребални агенти, които пристигат с маршова стъпка да приберат своя мъртвец. Но вместо него измъкваха доста дебели пачки от смаяните собственици. Шефът на масата за бакара питаше шофьора на ролса накъде се готвят да потеглят японците, след това веднага звънеше в съответното заведение и молеше колегите си да им осигурят кралско посрещане. Това беше обичайна практика във Вегас. Благодарение на нея Къли научи, че Нигета е луд по скъпите проститутки и не пропуска да чукне по някоя. А това означаваше, че по неизвестни причини вицепрезидентът на компанията не желае шефът му да разбере, че предпочитанията му са повече на страната на секса, вместо на комара.

Къли ги изпрати на летището, изчака свитата да се настани в самолета за Лос Анджелис, и едва тогава поднесе на Фумиро подаръка, който му изпращаше лично Гроунвелт. Собственикът на „Ксънейду“ се появи само веднъж край масата на японците — колкото да им стисне ръцете и да изрази задоволството си от тяхното присъствие. Но сега изпращаше на мистър Фумиро един наистина ценен подарък — античен джобен часовник от масивно злато.

Фумиро прояви искрена радост от това внимание. До последния момент кимаше с усмивка на уста и постоянно стискаше ръката на Къли. Той, разбира се, му отвръщаше със същото. После самолетът излетя, а Къли се върна в хотела. Нареди да извадят пианото от апартамента на Фумиро и отиде при Гроунвелт. Шефът го посрещна на вратата и сърдечно го прегърна.

— Никога не съм виждал по-добро „домакинство“! — похвали го той. — Как ти хрумна тоя номер със супата?

— Отвори ме едно птиченце на име Дейзи — отвърна Къли. — Нали няма да имате нищо против, ако й направя някакъв подарък от името на хотела?

— Можеш да похарчиш цяла хилядарка — щедро разреши Гроунвелт. — Ти създаде страшна връзка с тези японци! Имай грижата да я поддържаш. Изпрати им картички и подаръци за Коледа. Не съм виждал по-непоправим комарджия от тоя Фумиро!

— Само мадами не посмях да му пробутам — намръщи се Къли. — Чувствувах го, че е готин, ама някак не ми се искаше да ставаме прекалено близки още първия път…

— Постъпил си както трябва, не се тревожи — успокои го Гроунвелт. — Той ще се върне. Ако му се прииска мадама, сам ще ти каже. Мангизлии като него не се притесняват да си искат каквото им трябва.

Както обикновено, Гроунвелт пак излезе прав. Три месеца по-късно в „Ксънейду“ отново се появи мистър Фумиро. Една вечер пожела да види програмата в бара, а след това прояви интерес към изпълнителката на солови танци — руса и дългокрака красавица. За щастие Къли я познаваше. Беше чувал, че макар и омъжена за един от крупиетата на „Сандс“, тя няма нищо против малко допълнителни доходи. Повика управителя на бара и го помоли да я изпрати на масата им. Работата се уреди и Фумиро покани танцьорката на късна вечеря извън „Ксънейду“. Момичето хвърли един въпросителен поглед на Къли и той кимна с глава. После ги остави сами, като не забрави да позвъни на управителя да си търси заместничка за нощното шоу. На другата сутрин пропусна да почука на вратата на Фумиро както обикновено. Някъде към обяд позвъни на момичето и му каза, че може да не ходи на работа докато Фумиро се намира в хотела.

Този вид отношения се запазиха и при следващите посещения на японеца. Дейзи научи един от готвачите да вари японска супа и тя беше включена в официалното меню. А Къли откри, че Фумиро с неподправен интерес следи сутрешните повторения на един многосериен каубойски филм, който излъчваше местната телевизия. Особено много му харесваше русата актриса, която изпълняваше ролята на невинна, глупавичка и чувствена танцьорка. И му хрумна страхотна идея, която се зае да реализира без колебание. Благодарение на многобройните си връзки в света на шоубизнеса, скоро успя да открие името и адреса на актрисата. Казваше се Линда Парсънс и живееше в Лос Анджелис. Къли взе първия самолет за там, покани я на обяд и й разказа за Фумиро. Актрисата бързо се зашемети от историята за приказно богатия японец, който залага на комар цели състояния и е луд по нея. Направо зяпна, когато Къли й каза, че пристига в „Ксънейду“ с един милион долара в брой и често ги губи до последния цент само за три нощи край масата за бакара. Без колебание се съгласи да дойде във Вегас при следващото посещение на Фумиро.

Само месец по-късно Фумиро и Нигета отново пристигнаха. Къли ги изчака да се настанят, след което влезе в апартамента на мистър Фумиро и му съобщи, че актрисата Линда Парсънс има желание да се запознае с него. Очите на японеца светнаха. Макар и надхвърлил четиридесетте, от него се излъчваше съвсем момчешка привлекателност. Радостта му от предстоящата среща я подчерта още по-силно. Той скочи на крака и помоли Къли незабавно да се свърже с момичето. Къли кимна с глава. Пропусна да му каже, разбира се, че всичко е отдавна уредено. На другия ден следобед Линда Парсънс трябваше да кацне във Вегас. Фумиро беше толкова развълнуван, че започна да залага като луд. Само през тази нощ изгуби повече от триста хиляди долара.

На другата сутрин стана рано, изсърба супата си и излезе да си купи нов син костюм. Кой знае защо беше решил, че сините костюми са връх на американската елегантност. Преди това Къли позвъни в най-скъпия магазин на „Сай Девоур“ и помоли да вземат мярка на японеца по спешност, а костюмът до вечерта да бъде готов. За да бъде сигурен, че всичко ще е наред, той изпрати с Фумиро и един от своите служители.

Нещата се объркаха, когато стана ясно, че Линда Парсънс е пристигнала със сутрешния самолет. Къли отиде да я посрещне. Когато пристигнаха в хотела, актрисата пожела да се освежи за предстоящата среща. Сигурен, че Нигета придружава шефа си, Къли я тикна в апартамента на дребното японче със заешките зъби. Но това се оказа грешка, която за малко щеше да се превърне във фатален инцидент.

Къли се прибра в кабинета си и направи опит да открие местонахождението на Фумиро. В магазина за облекло вече го нямаше. Най-вероятно се е отбил в някое казино и играе бакара.

Нямаше начин да бъде открит. След около час и нещо му позвъни самата Линда Парсънс.

— Бихте ли дошли за малко? — притеснено го помоли тя. — Имам езикови проблеми с вашия приятел.

Къли премълча всякакви въпроси. Фумиро говореше отлично английски, но може би си има причини да твърди обратното. Вероятно се е разочаровал от мадамата. Къли веднага забеляза, че актрисата далеч не е толкова свежа, колкото изглежда в телевизионния сериал. А може и да е изтърсила нещо, което е засегнало деликатните му чувства на азиатец.

Вратата му отвори Нигета. Беше леко къркан и изключително горд със себе си. След малко от банята се появи Линда Парсънс, загърната в черно кимоно на златни дракончета.

— Пресвети боже! — възкликна Къли и умът му бясно запрепуска.

— Ама и вие сте един! — шеговито му се закани Линда Парсънс. — Нито е толкова срамежлив, нито е толкова хубав, колкото ми го бяхте описали. Да не говорим, че не знае бъкел английски. Дано поне е толкова богат, колкото казахте!

Нигета продължаваше да се усмихва. Чул гласа на Линда, той учтиво й се поклони. Беше ясно, че не разбира нито дума от казаното.

— Спахте ли с него? — простена Къли с дълбоко отчаяние в гласа.

— Ами какво да правя? — направи гримаса Линда. — Подгони ме като луд из тоя апартамент! А аз се надявах поне на една романтична вечер, с цигулки, цветя и всичко, останало… Но тоя ме награби още от вратата! Тогава си рекох, че ще е по-добре да свършим работата веднага, щото япончето беше страхотно наточено. И я свършихме…

Къли въздъхна и тъжно поклати глава.

— Праснала си погрешното японче, момичето ми! — рече той.

Линда го погледна с неразбиращ поглед, после на лицето й се изписа ужас. Устата й се движеше, без да може да произнесе нито дума. След няколко секунди се овладя и избухна в страхотен смях. Тръсна се на дивана, без да държи сметка за кимоното, което се разтвори и разкри чудесните й дълги бедра. Кикотеше се като луда. Къли не издържа и също се усмихна. В този момент искрено харесваше Линда Парсънс. Но в следващия вече загрижено поклати глава. Положението беше сериозно и трябваше да действа незабавно. Вдигна слушалката и набра номера на Дейзи.

— Никаква супа, ако ще да ме убиеш! — викна момичето в момента, в който разбра кой се обажда.

Къли рязко й нареди да млъква и да скача в първото такси. Каза й да тича колкото я държат краката, защото работата е сериозна. След това позвъни на Гроунвелт и го запозна с положението. Шефът каза, че слиза веднага. Едва тогава Къли намери време да отправи една гореща молитва до Пресветата Дева с надеждата да бъде чут и Фумиро да се забави още малко.

Петнадесет минути по-късно в апартамента се появиха едновременно Дейзи и Гроунвелт. Линда беше направила по едно питие на Къли, Нигета и себе си. Продължаваше да се усмихва.

Гроунвелт се държа с нея като истински джентълмен.

— Искрено съжалявам за случилото се — каза той. — Моля ви само за малко търпение и всичко ще бъде наред. Обяснете, моля ви, на мистър Нигета какво се е случило. Кажете му, че е преспал с дамата на мистър Фумиро по погрешка, тъй като тя ги е сбъркала. Дайте му да разбере, че мистър Фумиро е лудо влюбен в тази жена и специално за нея е отишъл да си поръча нов костюм.

Нигета напрегнато слушаше забързаната реч на момичето. Устата му продължаваше да е разтеглена в широка усмивка, но в очите му се появи паника. Зададе някакъв кратък въпрос и Къли долови лекия съскащ звук в гласа му. Дейзи продължи да му обяснява с любезна усмивка на уста. Но колкото повече говореше тя, толкова по-бледа ставаше усмивката на Нигета. Изведнъж дребното японче политна и се строполи на пода. Беше припаднало от страх.

Дейзи пое нещата в свои ръце. Грабна бутилката уиски и наля малко в устата на Нигета. После го прегърна през кръста и му помогна да се настани на дивана. Линда го гледаше с искрено съчувствие. Нигета закърши ръце и заля Дейзи с неразбираем поток от думи. Гроунвелт поиска да разбере какво казва.

— Казва, че това означава край на кариерата му. Мистър Фумиро положително ще го изгони след подобно унижение.

Гроунвелт кимна и повелително каза:

— Обяснете му, че всичко ще бъде наред, ако си държи езика зад зъбите! Сега ще го настаня в болница, а после ще го изпратя в Лос Анджелис. На мистър Фумиро ще обясним, че внезапно му е станало зле и трябва да му се направят изследвания. Нека му стане ясно, че нищо няма да се случи, ако си държи устата затворена.

Дейзи преведе, а Нигета енергично закима. На лицето му бавно се върна любезната усмивка, но сега тя приличаше повече на призрачна гримаса. Гроунвелт се обърна към Къли и продължи:

— Вие двамата с мис Парсънс оставате да чакате завръщането на мистър Фумиро. Все едно, че нищо не се е случило. Аз поемам грижата за Нигета. Той не трябва да остава тук, защото зърне ли шефа си, пак ще припадне. Ще се погрижа да го експедират веднага.

И работата стана.

Мистър Фумиро се върна след един час и завари в апартамента си прекрасната Линда Парсънс, преоблечена и със свеж грим на лицето. Загледа я прехласнато, а и момичето бе очевидно впечатлено от неговата привлекателност. Проявяваше го по онзи невинен и едновременно с това подканящ начин, който толкова добре беше изиграла в телевизионния сериал. Къли гледаше запленен.

— Надявам се да ме извините за проявената нетактичност — продума Линда. — Но реших да заема апартамента на вашия приятел, за да бъдем по-близко един до друг.

Фумиро моментално схвана какво му се внушава — момичето не е от онези, които веднага ще скочат в леглото му. Ще трябва първо да го хареса, а дори и мъничко да се влюби…

Устата му се разтегли в широка усмивка и той енергично закима:

— Разбира се, разбира се…

От гърдите на Къли се откърти тежка въздишка на облекчение. Линда играеше превъзходно ролята си, повече гафове нямаше да има. Сбогува се и затвори вратата след себе си. В коридора спря и зачака. След минута от апартамента долетяха звуците на пианото и мелодичният глас на Линда Парсънс. Пееше стара любовна балада.

През следващите три денонощия Линда Парсънс и Фумиро се отдадоха на класическата и почти съвършена любовна история в ласвегаски стил. Бяха луди един за друг и прекарваха заедно всяка свободна минута — в леглото и казиното, из фантастичните магазинчета и бутици надолу по Ивицата. Линда се влюби в японската супа за закуска, беше луда по музиката, която Фумиро й свиреше на пианото. Японецът от своя страна не можеше да се насити на дългата й руса коса, на млечнобялата й кожа и дълги, леко натежали бедра, на меката отпуснатост на едрите й гърди. Но най-много харесваше винаги отличното й настроение, бликащата от всяка клетка на тялото й жизненост. Една вечер сподели с Къли, че от Линда би излязла една превъзходна гейша. А Дейзи му обясни впоследствие, че това е най-големият комплимент, който може да направи мъж като Фумиро.

Японецът дълбоко вярваше, че русата актриса му носи късмет в комара. В края на престоя му се оказа, че е загубил едва двеста хиляди долара от милиона, който беше оставил на съхранение в касата на „Ксънейду“. Като в тях влизаха и парите, които беше похарчил за визоново палто, расов състезателен кон и последен модел мерцедес — все подаръци за Линда Парсънс. Беше убеден, че се е отървал с драскотини, тъй като без присъствието на Линда положително би оставил поне половината от милиона на масата за бакара.

В началото на тази история Къли беше убеден, че Линда Парсънс е прикрита проститутка от висока класа. Но на вечерята, която й даде след заминаването на Фумиро, с изненада откри, че тя наистина е лудо влюбена в този японец.

— Безкрайно интересен мъж! — сподели актрисата. — Превъзходен пианист, а в леглото направо е фантастичен! Сега разбирам защо японките правят всичко за своите мъже…

— Едва ли се отнася по същия начин и с жените, които има у дома — усмихна се Къли.

— Сигурно е така — въздъхна Линда. — Но въпреки това е страхотен! Знаете ли, той ми направи стотици снимки. Вероятно си мислите, че е било досадно, но на мен ми беше приятно… Аз също го снимах. Той е много красив мъж.

— И много богат — добави Къли.

— И друг път съм била с богаташи — сви рамене тя. — Аз самата също не печеля малко. Но той е съвсем като малко момченце! Не харесвам единствено начина, по който играе хазарт. Господи! С това, което губи за една вечер, аз положително ще живея поне десет години!

Дали наистина е така, запита се Къли. В съзнанието му бавно узряваше мисълта, че трябва да направи всичко възможно тези двамата да не се срещат повече.

— И аз не обичам да гледам как го обират — лукаво подхвърли той. — Това може да го разколебае и да реши да поразреди посещенията си…

— Може и така да стане — усмихна му се Линда. — Искам да ви благодаря за всичко. Наистина прекарах чудесно и никога няма да го забравя… Пък може и пак да се видим.

Той усети за какво намеква и тихо отвърна:

— Когато ви се прииска да се поразвъртите из Вегас, звъннете ми един телефон. Всичко ще бъде за сметка на заведението, с изключение на чиповете.

— Как мислите? — замислено го погледна Линда. — Дали Фумиро ще ме потърси при следващото си идване тук? Дадох му телефона си в Лос Анджелис и му казах, че мога да замина за Япония веднага след като приключа снимането на новия си филм. Той каза, че ще бъде чудесно и само трябва да го предупредя за датата на пристигането си. Но усетих известна хладина по този въпрос. Не беше много ентусиазиран…

— Японците не обичат агресивните жени — поклати глава Къли. — В мисленето са хиляда години след нас. Особено важни клечки като Фумиро. По-добре изчакайте и изиграйте козовете си както трябва.

— И аз така мисля — въздъхна тя.

Къли я откара до летището и я целуна по бузата.

— Приятен полет — рече. — Ще ви позвъня, когато Фумиро реши да се появи.

Върна се в „Ксънейду“, влезе в кабинета на Гроунвелт и уморено се отпусна на едно кресло.

— Ето какво става, когато решим да проявим специално внимание към някой играч! — ядосано каза той.

— Защо си недоволен? — учуди се Гроунвелт. — Така и така не сме планирали да приберем цялото милионче на този етап от играта. Но по принцип си прав. Тази актриса не е най-подходящата мадама за един комарджия. Просто защото не е достатъчно алчна… Освен това е прекалено пряма, а и интелигентна на всичкото отгоре.

— Откъде знаете? — учуди се Къли.

— Прав съм нали? — усмихна се вместо отговор Гроунвелт.

— Несъмнено — кимна Къли. — Затова реших да направя всичко възможно никога повече да не се изпречва на пътя на Фумиро.

— Едва ли ще се наложи — отвърна Гроунвелт. — Мъжете от неговия тип са достатъчно твърди. Той няма нужда от това, което може да му предложи тя. Ако е имал, то е било за един път и толкова. Един път е приятно, но после вече е досадно. Ако е кроял планове за трайна връзка, той положително щеше да се погрижи за нея по-добре…

— Мерцедес, кон, визон и пръстен с диамант! — стреснато го погледна Къли. — Нима това не е достатъчно според вас?

— Не е — поклати глава Гроунвелт.

И пак излезе прав. Когато Фумиро се появи отново във Вегас, не отрони дори дума за Линда Парсънс. В замяна на това загуби до последния цент остатъка от милиона, който го чакаше в касата на „Ксънейду“.

19.

Вътрешността на самолета бавно се озари от бледата светлина на утрото и стюардесите започнаха да разнасят кафе. Къли закуси, без да изпуска куфарчето от ръка. Момичето в червена униформа отнесе празната табла, а в следващия миг на хоризонта изплуваха стоманените кули на Ню Йорк. Винаги се вълнуваше от тази гледка. Километрите, застроени със стъкло и желязо, политналите към небето огромни сгради сякаш нямаха край. Почувства се малък и незначителен, отчаяно дребна песъчинка в огромния човешки океан. Подобно чувство изпитваше и когато наблюдаваше безкрайните пясъци на пустинята около Вегас.

Носът на самолета се наклони в елегантен завой. Направиха няколко бавни обиколки над града, за да изгубят височина. Бял покрив, син покрив, после изведнъж пред погледа му изскочиха циментовите писти на летището с килим от свежа зеленина между тях. Машината се приземи с леко подрусване, достатъчно да събуди и последните сънливци в търбуха й.

Къли се чувствуваше бодър и свеж. С нетърпение очакваше срещата си с Мерлин и щастливо се усмихваше. Добрият стар Мерлин! Този затворен особняк беше единственият човек в света, на когото Къли имаше пълно доверие…

20.

Големият ми син завършваше девети клас точно в деня, в който трябваше да се явя пред съда. Валъри настояваше да изляза по-рано от работа и да отидем заедно да го чакаме след изпитите. Невъзможно, рекох, имаме важно събрание във връзка с новите повиквателни. Тя все още нямаше и най-бледа представа за неприятностите ми. Защо да я тревожа, след като с нищо не може да ми помогне? Ако всичко мине добре, така и няма да разбере за черния облак, който е надвиснал над семейството ни. Така беше най-добре. Бях убеден противник на навика да се споделя всичко с брачния партньор.

Валъри беше горда със завършването на момчето. Не много отдавна бяхме установили с безпокойство, че не може дори да чете, но въпреки това преминава от клас в клас. Жена ми полудя от гняв и се зае да му преподава сама. Добра работа свърши. Ето това не му обичах на Ню Йорк. Щом живееш в квартал с негри и безработни, и училището е на същото равнище. Никой пет пари не дава дали децата научават нещо. Всеки гледа да ги пробута просто за да се отърве от тях, да ги изкара криво-ляво до седми клас, а после да си трошат главите.

Всеки момент щяхме да се нанасяме в новата къща. А Лонг Айлънд беше квартал с отлични училища и съвестни учители. Завършването на такова училище беше почти сигурна гаранция, че детето е подготвено достатъчно, за да продължи образованието си в колеж. И друго, за което жена ми никога не споменаваше — там почти не се срещаха чернокожи. Децата й щяха да растат сред подобни на себе си, в солидно католическо общество, в което беше израснала и самата тя. И за мен беше по-добре да живея в Лонг Айлънд, макар ясно да съзнавах, че едва ли ще се отървем от недъзите на обществото като цяло веднага след като се преместим на чист въздух и зеленина.

Други проблеми ме вълнуваха. Имаше съвсем реална опасност да ме пъхнат в пандиза. Всичко щеше да се реши днес в съда! Всичко! Станах от леглото в отвратително настроение. Вали подготвяше децата за училище. Щеше да ги заведе и да остане там за изпитите на големия. Вече й бях казал, че ще отида по-късно на работа и те излязоха преди мен. Направих си кафе и започнах да обмислям поведението си пред съда.

Щях да отричам всичко. Според Къли никой не можеше да открие следите на мръсните ми пари. Тревожех се от факта, че трябва да попълня декларация за имотното си състояние. Сред първите въпроси в нея фигурираше въпросът за притежание на собствено жилище. Тук ледът лесно можеше да се пропука. Бях теглил официален дългосрочен заем за изплащане на новия си дом, бях платил съответния депозит, но все още не бях собственик от юридическа гледна точка. По тази причина реших да отговоря на този въпрос с „не“. Никъде във въпросника не пишеше за депозити и изплащания. Но едновременно с това съзнавах, че ФБР едва ли е пропуснало да регистрира този факт.

Следователно един от вероятните въпроси, на които щях да отговарям в съда, ще бъде дали съм внесъл депозит за нова къща. На него трябва да отговоря положително. Те ще ме попитат защо този факт не е отбелязан в декларацията и ще трябва да им развия съображенията си. Ами ако Франк Алкор наистина се е огънал? Ако е признал всичко, включително и многобройните ни съвместни сделки? Вече бях намислил каква линия на поведение трябва да следвам в този случай. Ще отричам всичко. Неговата дума срещу моята. Сделките си е правил без мен, така че едва ли ще може да изкара свидетел. Спомних си как един ден някакъв хлапак се опита да ми остави запечатан плик за Франк, който беше излязъл по работа. Категорично отказах да го приема тогава. И това ми свърши добра работа, тъй като се оказа, че същият хлапак е един от авторите на анонимни доноси до ФБР, предизвикали цялото разследване. Чист късмет! Отказах просто защото не ми хареса мутрата на този тип. И сега копелето, ще не ще, трябва да даде показания, че не съм приел плика. Огромна точка в моя полза, нали?

Дали Франк действително е пропял? Силно се съмнявах в това. Можеше да отърве кожата само ако даде показания срещу някой по-високостоящ в служебната йерархия от него. Срещу майора или полковника, например. Но на следователите беше ясно, че и двамата са вън от играта. Не ми се вярваше Франк да ме натопи просто защото той самият е хлътнал с двата крака. Не беше толкова долен, освен това залогът беше доста голям. Признае ли се за виновен, губи всичко — държавна служба, право на пенсия, запасен чин. Едва ли би си го позволил.

Оставаше Пол Хемзи. Момчето, за което наистина направих много. Момчето, чиито баща обеща да ме направи щастлив за цял живот. Не бях чувал нищо за него, откакто го оправих, не получих дори чифт чорапи в повече. Вътре в себе си се бях надявал на още поне две хилядарки от мистър Хемзи, но така и си останах с онези кашони дрехи. Не му се обадих да искам допълнително възнаграждение, не направих абсолютно нищо. Тези дрехи струваха няколко бона, все пак. Едва ли щяха „да ме направят щастлив до края на живота ми“, но какво от това? Никога не ми беше пукало, когато ме мамят!

Но когато ФБР започна своето разследване, стана ясно, че Пол Хемзи е успял да избегне мобилизацията въпреки получената редовна повиквателна. Знаех, че писмото за анулиране на повиквателната беше извадено от архива и изпратено за проверка в щаба. Това можеше да означава само едно: агентите на ФБР са разпитали колегата от службата за повиквателни и той им е разказал за проведения с мен телефонен разговор. Това все още не беше престъпление. Просто малък бюрократичен фокус — от тези, които се вършат всеки божи ден… Опасността идваше от другаде. Носеха се слухове, че Пол Хемзи не е издържал на разпитите и е признал, че съм получавал подкупи не само от него, но и от редица негови приятели.

Излязох от къщи, качих се в колата и минах покрай училището на децата. Огромният двор с циментирано игрище за баскетбол беше пълен с народ. Изпитите се провеждаха на открито.

Паркирах колата, приближих се до оградата и стиснах телената мрежа. Строените на двора деца бяха прекрасни. Облечени в нови дрешки, измити и сресани, те гордо очакваха процедурата, която щеше да ги прехвърли в следващата фаза на възмъжаването.

Родителите бяха настанени на специални дървени трибуни, а над тях се издигаше внушителна по размер платформа за специални гости. На нея се беше изправил директорът на училището, а редом с него стоеше старец с изпито лице. Беше облечен в парадна униформа на Американския легион от 1920-та година, а на главата си имаше странна синя шапка с широка периферия. Над платформата гордо се вееше националното знаме. Директорът даваше нарежданията си на висок глас. Поради липса на време дипломите щели да се раздават групово. При обявяване на съответния клас децата от него трябвало да се обърнат с лице към платформата.

Останах да погледам. Редиците от момчета и момичета последователно се обръщаха с лице към трибуната, а от там получаваха горещите аплодисменти на родители и близки. Детските лица грееха от гордост и нетърпеливо очакване. В този ден всички бяха герои. Приветстваха ги известни личности, аплодираха им близки и роднини. Но много от тези деца още не можеха да четат, а никое от тях не беше подготвено за живота с неговите трудности и разочарования. Бях доволен, че не мога да видя лицето на собствения си син. Върнах се при колата и потеглих към центъра на Ню Йорк. Там ме очакваха съдебните заседатели.

Открих място за паркиране близо до сградата на Федералния съд и влязох в огромното фоайе, покрито с мраморни плочки. Взех асансьора и се качих до залата, в която се гледаше делото. Стреснах се, когато видях, че скамейките край стената са пълни с млади хора — все запасняци от нашите роти. Бяха най-малко сто души. Неколцина ми кимнаха, други дойдоха да ми стиснат ръката и да пуснат по някоя шега за този цирк. Франк Алкор стоеше сам до един от прозорците. Отидох да му стисна ръката. Беше спокоен, макар и с напрегнато лице.

— Шибана работа, а? — рече той, докато разтърсваше ръката ми.

— Така е — рекох.

Всички бяха цивилни, с изключение на Франк. Беше си сложил всички орденски лентички, а нашивките му на старши сержант блестяха от чистота. Имаше вид на типичен военен от кариерата. Разбирах какво иска да постигне — съдебните заседатели трябваше да разберат, че не могат да осъдят един честен патриот, приел с радост да служи на родината. Искрено се надявах този номер да мине.

— Господи! — продължи Франк, искрено учуден. — Заради някакви глупости тия типове превозиха със самолет от Форт Лий над двеста човека! Само защото, няколко педерастчета не можаха да преглътнат горчивия хап на една повиквателна!

Аз също изпитвах подобни чувства. Какво толкова бяхме направили наистина? Бяхме взели по някой долар, за да свършим една дребна работа и толкоз. Нещата дори не намирисваха на корупция. Просто ги бяхме нагласили така, че да е удобно за всички, бяхме съчетали интересите си и никой не беше пострадал от това. Е, имаше нарушение, на някой и друг параграф от закона, но какво толкова? А ето че правителството харчи хиляди долари само за да ме тикне в пандиза. Не изглеждаше честно. Не съм убил никого, не съм обрал банка, не съм присвоил средства, не съм фалшифицирал чекове, не съм крил крадени стоки, не съм изнасилил никого, не съм дори руски шпионин! За какво е тогава цялата тази дандания? С изненада усетих, че настроението ми рязко се подобрява.

— Какво е толкова смешно, дявол да те вземе? — изръмжа Франк. — Работата е дебела!

Около нас се навъртаха хора — някои от тях достатъчно близо, за да чуят какво си говорим. По тази причина се усмихнах и спокойно отвърнах:

— Защо трябва да се тревожим? Знаем, че сме невинни и ни обвиняват в глупости! Да вървят някъде да се шибат и толкова!

Той незабавно подхвана играта.

— Абсолютно си прав! Но въпреки това ми се иска да смачкам фасона на няколко от тези педерастчета!

— Такова нещо не трябва да казваш дори на майтап! — хвърлих му предупредителен поглед аз. Тук като нищо можеше да е тъпкано с микрофони. — Знаеш, че няма да го направиш!

— Така е — с нежелание си призна Франк. — Човек си мисли, че тези лайна ще изпитат поне капчица гордост от факта, че са ги призовали да служат на родината! Аз самият дума не казах, когато ме мобилизираха, макар да съм ветеран от войната!

На високата врата, над която имаше табелка с надпис „Заседателна зала“, се появи униформен разсилен и извика името на Франк. Колегата ми изпъна униформата си, вдигна глава и тръгна натам с решителна стъпка. На вратата се сблъска с Пол Хемзи, когото очевидно току-що бяха разпитвали. Приближих се до него и казах:

— Здрасти, Пол, как си?

Той стисна протегнатата ми ръка. Беше смутен, но не и гузен.

— Как е баща ти? — добавих аз.

— Добре е — отвърна момчето, после леко се поколеба и добавя: — Дадох клетва да не говоря за разпита… Но баща ми каза да ти съобщя за нищо да не се тревожиш.

Камък ми падна от сърцето. Пол беше единствената уязвима точка в защитата ми. Къли обеща да притисне семейство Хемзи и явно го е направил. Не знаех как е успял да го постигне, пък и не ме интересуваше. Гледах как фигурата на Пол се смалява към дъното на коридора и леко се усмихвах. В този миг към мен се приближи друг от клиентите ми — съвсем младо момче, начинаещ театрален режисьор, когото бях включил в съкратената програма безплатно. Изглеждаше искрено загрижен за съдбата ми. Каза, че той и няколко негови приятели са решили да дадат показания в моя полза. Били готови да се закълнат пред съда, че нито съм искал, нито съм получавал пари от тях. Стиснах ръката му с благодарност. После започнах да се шегувам и да се смея, при това съвсем непосредствено. Бях успял да вляза в ролята на ловък държавен служител, който с лекота демонстрира, присъщата на всеки американец невинност. Установих с известна изненада, че всичко това започва да ми харесва. На практика съдебният състав беше в ръцете ми. Не можех да бъда осъден при наличието на толкова много клиенти, които се надпреварваха да ме успокояват. Всички твърдяха, че цялата работа е дело на няколко ядосани копелета. Имах чувството, че дори Франк ще се измъкне. После го видях да излиза и чух да викат името ми. Франк беше намръщен и очевидно ядосан. Бях убеден, че не се е огънал и ще продължи борбата с всички сили. Пристъпих към огромната тежка врата и след миг се озовах в съдебната зала. Не забравих да избърша от лицето си идиотската усмивка.

Обстановката съвсем не приличаше на онази, която познавах от филмите. Съдебните заседатели бяха няколко съвсем обикновени на външен вид хора, седнали на подредени в редици столове. Липсваше банка за обвиняемите. Прокурорът стоеше прав зад нещо като малка катедра и изглеждаше напълно погълнат от бумагите си. Зад малкото бюро в ъгъла седеше стенограф. Посочиха ми стола, поставен върху малък подиум. Имах чувството, че съм контрольор на някоя маса за бакара.

Областният прокурор беше млад мъж със строг черен костюм, бяла риза и безупречно завързана синя вратовръзка. Косата му беше смолисточерна, а кожата — болезнено бяла. Така и не научих името му. Задаваше въпросите си със спокоен и леко гъгнив глас. Стремеше се да изложи необходимата информация по делото и явно хич не му пукаше дали впечатлява съдебните заседатели или не.

Започна разпита, без да се доближава до мен. След като привърши въпросите около снемането на самоличността ми, спокойно и малко сънливо премина върху същината на делото.

— Получавали ли сте пари под някаква форма за това, което е ваше служебно задължение, мистър Мерлин? — беше първият му въпрос.

— Не — отвърнах аз като го гледах право в очите. Лицето ми беше обърнато така, че да го виждат съдебните заседатели и кой знае защо много ми се искаше да се усмихна. Доброто настроение не ме напускаше.

— Вземали ли сте пари от хора, които сте включвали в шестмесечната военна служба?

— Не.

— Имате ли информация някой друг да е вършел подобна дейност?

— Не.

Не отмествах поглед от лицето му, бях все така полуобърнат към всичките онези хора, които се измъчваха на неудобните столове с дървени облегалки. Залата беше откъм вътрешната страна на сградата и вътре цареше полумрак. Не можех да различа ясно нито едно от обърнатите към мен лица.

— Имате ли информация, че някой от вашите колеги или началници е оказвал натиск за включване в шестмесечната програма на хора извън вашите списъци?

Очаквах подобен въпрос и доста се замислих дали да не спомена името на онзи възрастен конгресмен, който ходатайства пред майора за сина на някакъв стоманодобивен магнат. Или пък за многобройните случаи, в които полковникът и другите офицери уреждаха синовете на свои приятели. Не беше изключено показанията ми в този смисъл да стреснат съдебните заседатели и да насочат вниманието им към постъпките на по-високопоставени от мен хора. Едновременно с това обаче си давах ясна сметка, че ФБР търсеше именно такива неща в своето разследване. Започна ли да давам показания в този смисъл, разследването вероятно ще бъде разширено. Намеся ли името на конгресмена, тук веднага ще довтасат и репортерите. Всичко това прецених за броени секунди. Реших да си държа езика зад зъбите. Ако случайно ме признаят за виновен и получа присъда, винаги ще мога да пусна в ход цялата тази информация. Поклатих глава и отвърнах:

— Не.

Областният прокурор размести бумагите пред себе си.

— Това е всичко — рече глухо той, без дори да ме погледне. — Свободен сте.

Станах от стола и напуснах заседателната зала. Едва в коридора ми стана ясно защо съм в толкова добро настроение.

Защото наистина съм магьосник. Бях предвидил бъдещето, бях предвидил идването на този ден още преди години. Бях видял в чудотворното огледало на своето съзнание и съда, и въпросите на ФБР и прокурора, и заплахата от затвор. Това ми беше помогнало да не проявявам алчност, да не грабя безогледно като другите, навреме да скрия парите си при Къли. Бях се погрижил да не си създавам врагове сред хората, с които влизах в незаконни отношения. Никога не бях държал на точно определена сума за подкуп, никога не бях преследвал онези свои клиенти, които ме бяха измамили. Дори мистър Хемзи, който беше обещал да ме направи щастлив до края на живота ми. Всъщност, той все пак успя да го стори, макар и само за известно време, като уреди да освободят сина му от даване на клетвени показания. Именно това ми спаси кожата, а не намесата на Къли. Глупости! Знаех, че не е така. Именно Къли ме отърва! Добре де, дори и с външна помощ от време на време, аз пак си оставах магьосник! Всичко се беше развило според предвижданията ми. Бях невероятно горд със себе си. Изобщо не ми пукаше, че на практика не бях нищо повече от дребен измамник, който все пак е бил достатъчно умен, за да си запази задника.

21.

Къли напусна летището, взе такси и се отправи към седалището на една известна банка в сърцето на Манхатън. Хвърли бегъл поглед на ръчния си часовник. Минаваше десет, а това означаваше, че Гроунвелт всеки момент ще позвъни на вицепрезидента на тази банка и ще го уведоми за пристигането му.

Всичко мина точно според предвидените планове. Въведоха Къли в просторния кабинет на вицепрезидента, заключиха вратите и едва тогава Къли се раздели с металното куфарче. Вицепрезидентът го отвори със свой собствен ключ и преброи парите в присъствието на Къли. После си стиснаха ръцете и се разделиха. Когато се отдалечи на няколко пресечки от банката, Къли се спря, извади от вътрешния си джоб предварително приготвен плик с марка и пъхна в него получената разписка. После спокойно го пусна в пощенската кутия на ъгъла. Не преставаше да се пита как е организирана цялата работа. Нямаше представа как вицепрезидентът ще прикрие направения влог, нито пък кой ще изтегли мангизите. Някой ден ще трябва да разбере как действа този механизъм!

Къли и Мерлин се срещнаха в ресторанта на хотел „Плаза“. Хапнаха си добре, излязоха да се разтъпчат из алеите на Сентръл парк и едва тогава отвориха дума за работа. Мерлин разказа за всичко, което се беше случило, а Къли кимаше и правеше по някоя забележка. Веднага му стана ясно, че въпреки намесата на ФБР, историята си е кокошкарска. Знаеше, че дори и да бъде признат за виновен, Мерлин ще получи условна присъда. Нямаше място за особена тревога. Но Мерлин е толкова праволинеен, че цял живот ще се срамува от присъдата в досието си. Това да са му грижите, въздъхна Къли.

Когато Мерлин спомена името на Пол Хемзи, в главата на Къли веднага звънна предупредителната камбанка. След още няколко крачки из пустите алеи на парка всичко си дойде на мястото. Да, ясно… Чарлс Хемзи, съдружник в една от най-големите фирми за готово облекло, беше редовен посетител на Вегас, Играеше с едри суми и гонеше мадамите като луд. Къли му уреждаше по някоя бърза пушка дори когато водеше и жена си. Правеше това направо в залата. Пъхаше му ключ и му прошепваше часа, в който мадамата ще го чака. А мисис Хемзи кротко си залагаше на рулетка.

Чарли Хемзи изчакваше известно време, после с нехайна походка се насочваше към кафенето. Веднъж излязъл от подозрителния поглед на жена си, той хукваше нагоре по стълбите и едва тогава хвърляше едно око на номера на стаята, обозначен върху ключа. Вътре го очакваше някоя мадама с пищни форми — той си падаше по такива. Цялата работа приключваше за по-малко от половин час. Дебеланата получаваше един черен чип от сто долара, а освеженият Чарли поемаше по покритите със син мокет коридори и се връщаше в казиното. Отбиваше се до рулетката да подхвърли някоя окуражителна дума на жена си. Ако видеше, че е закъсала, й подхвърляше по няколко чипа (никога черни), а после с мерак се гмуркаше в навалицата около масите за барбут. Чарли беше едър добродушен мъж и изключително слаб комарджия, обречен на вечни загуби. Беше слабохарактерен и неуравновесен човек, който не можеше да спре, когато е спечелил. Къли не можа да си спомни веднага за него, тъй като от известно време насам, здравата хлътнал, Чарли очевидно правеше опит да се излекува от комарджийската болест.

Вегас беше пълен с негови маркери. Само на „Ксънейду“ дължеше петдесетина хиляди долара. Някои от другите хотели вече му бяха пратили предупредителни писма, Къли не направи това по препоръка на Гроунвелт.

— Може би ще дойде да се издължи — рече му той. — А после ще си спомни, че сме се показали добри момчета и ще си снесе мангизите в нашето казино. Започне ли задник като него да залага, все едно, че ни е открил сметка в банката!

— Да, ама този задник дължи във Вегас повече от триста хиляди долара! — изрази съмнението би Къли. — И вече цяла година никакъв не се е мяркал насам. Май е решил да обяви мораториум…

— Напълно възможно — кимна Гроунвелт. — Но в замяна на това върти отличен бизнес в Ню Йорк. Направи ли една добра година, непременно ще се върне. Няма начин да се откаже от комара и курвите. Сега седи до полата на жена си и ходи на гости у комшиите. Може би чука някое дребно курвенце в службата си. Но това го изнервя, тъй като е пред очите на прекалено много хора. Тук, във Вегас, е неговият истински рай! Освен това е барбутчия, а тези най-трудно могат да се откажат!

— Ами ако годината се окаже лоша? — попита Къли.

— Тогава ще прибегне до „мангизите на Хитлер“ — отвърна Гроунвелт. Забеляза учтивото учудване, което се изписа върху лицето на Къли и поясни: — Това е широко разпространен израз сред производителите на готово облекло. По време на войната натрупаха, състояния от нелегални продажби. Когато правителството въведе ограничителни квоти за платовете и шивашките материали, голяма част от парите в този бранш започнаха да се разменят под масата. Нямаше как да ги декларираш пред данъчните власти. Всички станаха милионери, но и до днес не могат да узаконят парите си. В тая страна се забогатява само по втория начин, отдавна съм ти го казал…

Именно това се беше запечатало в съзнанието на Къли. „Вторият начин“ — кредото на Вегас, кредото на голяма част от бизнесмените, които харчат парите си тук. А това са собственици на супермаркети и банки, директори на големи строителни организации, черковни настоятели и меценати от различен калибър, които имат едно-единствено общо нещо помежду си — мангизите им са скрити в потайни дупки и сандъци, а цяла армия юридически съветници се грижи за незабележимата им повторна циркулация.

Къли слушаше с половин ухо това, което му разказваше Мерлин. Добре поне, че приятелят му не беше от приказливите. Не след дълго историята приключи и Къли се зае да систематизира нещата. Накара Мерлин да опише още веднъж външността на Ели Хемзи, просто за всеки случай. Не, това не беше Чарли. Вероятно беше брат му, старши съдружник в предприятието. Чарли съвсем нямаше вид на човек, който се претрепва от работа. Къли си представи мислено всички стъпки, които трябваше да направи. Очертаваше се красива игра, съвсем в стила на Гроунвелт. До деня на делото оставаха само три дни, но той се надяваше времето да му стигне за всичко.

А сега искаше да се наслади на спокойната разходка в компанията на приятеля си. Заговориха за миналото, скоро отново стигнаха до въпроса, който очевидно щеше да ги измъчва до края на дните им — защо Джордън си пръсна мозъка? Защо? И двамата бяха все още твърде млади, за да могат да си представят празнотата, която се крие зад всеки по-значителен успех в живота на човека. Мерлин беше прочел нещичко по този въпрос, но Къли изобщо не вярваше на подобни глупости. Знаеше, че когато получи правото да се разпорежда с „молива“ както иска, той ще бъде щастлив човек. Ще стане истински император. Ще му гостуват богати мъже с огромни връзки и влияние, ще дава подслон на прекрасни жени. Ще ги превозва от другия край на света за сметка на хотела, ще им осигурява всичко с едно-единствено драсване на „молива“. Ще може да предлага на предпочитани приятели луксозни апартаменти, изтънчена храна, фини вина и красиви жени. Ще получи възможност да пренесе в рая всеки обикновен смъртен. За ден-два или за цяла седмица.

Разбира се, тези внимателно подбрани гости ще трябва сами да си купуват чиповете — зелените, черните и златните плочки, с които се играе хазарт. Това е единственото нещо, за което трябва да плащат. Не е скъпо, тъй като имат шансове и да спечелят. А ако играят умно, едва ли ще изгубят кой знае какво. Мерлин ще е един от първите, които ще благослови със своя „молив“, обеща си мислено Къли. Ще получава всички облаги, дори ако реши да идва във Вегас всяка седмица!

Не можеше да си представи, че приятелят му се е превърнал в корумпиран тип, нито пък, че е на път да се превърне в такъв. Беше му ясно, че това е временно и вероятно единствено отклонение от моралните му норми. На всеки може да се случи. А Мерлин се срамуваше, макар и да се правеше, че не му пука. Беше изгубил част от своята непосредственост и доста от обичайната си самоувереност. Всичко това трогваше Къли. Корумпиран по рождение, той високо ценеше невинността на околните.

— Не се тревожи, всичко ще бъде наред — каза му на раздяла той и топло го прегърна. — Отиваш при тъпите съдебни заседатели и отричаш всичко. Ясно ли ти е?

— Какво друго ми остава? — усмихна се Мерлин.

— А когато дойдеш във Вегас, всичките ти разноски ще бъдат за сметка на „Ксънейду“ — обеща му Къли. — Ще имаш честта да бъдеш личен гост на мистър Къли Крос!

— Благодаря — отново се усмихна Мерлин. — Но ще ми липсва „късметлийското сако“.

— Хич да не ти пука! — успокои го Къли. — Ако видя, че се набутваш прекалено много, ще седна на масата на тридесет и едно и лично ще ти пробутам няколко добри карти!

— Да, ама това няма да е комар, а чиста кражба — възрази Мерлин. — А аз се заклех никога вече да не крада… Особено след като получих проклетата съдебна призовка!

— Шегувам се — рече Къли. — Не бих си позволил да свия на Гроунвелт подобен мръсен номер. Да беше поне някоя красива мръсница! А ти си грозен като истински дявол!

Изненадано забеляза, че при тези думи Мерлин видимо посърна. Едва сега разбра, че приятелят му е от онези хора, които имат комплекс за малоценност на темата красота. За жените това е нещо обикновено, но при мъжете се случва много рядко, помисли си той. На раздяла го попита има ли нужда от скритите мангизи. Още не, отвърна Мерлин и си тръгна.

Къли се върна в апартамента на хотел „Плаза“ й хвана телефона. След дузина разговори с различни игрални заведения във Вегас картинката започна да се очертава. Маркерите на Чарлс Хемзи продължаваха да висят. Понечи да позвъни на Гроунвелт и да съгласува намисленото с него, но после се отказа. Никой във Вегас не знаеше кои телефони се подслушват от ФБР.

Затова съобщи на шефа си, че ще остане в Ню Йорк още няколко дни и ще потърси някои клиенти с неуредени задължения.

— Бъди любезен и не ги притискай прекалено — лаконично му нареди Гроунвелт.

— Как иначе? — престорено се учуди Къли.

И двамата знаеха, че говорят за микрофоните на ФБР. Но Гроунвелт явно не беше спокоен и Къли реши да му разкаже всичко веднага след като се прибере във Вегас. Искаше да бъде на чисто, да продължава да си върши работата както досега — винаги с предварителната благословия на стария собственик.

На другия дек откри Чарли Хемзи. Не в модната централа, разбира се, а на едно игрище за голф в Рослин, Лонг Айлънд. Нае лимузина и се отправи натам. Откри мястото без затруднения, седна в барчето и зачака.

Чарли Хемзи се появи откъм ливадите чак след два часа. Къли стана и излезе навън. Чарли побъбри с партньорите си, после тръгна към съблекалнята. Преди това подаде няколко банкноти на един от играчите. Тоя нещастник очевидно губеше навсякъде, дори и на голф. Къли с нехайна крачка се насочи към него.

— Чарли! — възкликна той с неподправената топлота на вегаски „домакин“. — Колко се радвам да те видя пак!

Хемзи колебливо стисна протегнатата му ръка. Гледаше го с озадачено изражение на човек, който познава събеседника си, но не може да се сети откъде.

— Не ме ли помниш? Аз съм Къли. Къли Крос от хотел „Ксънейду“!

Лицето на Хемзи отново се промени. Този път върху му се изписа страх и раздразнение, бързо заменено от маската на врял и кипял търговец. Къли му пусна най-очарователната си усмивка, потупа го по гърба и каза:

— Не сме се виждали цяла вечност и ми стана мъчно за теб! Господи, какъв късмет да те срещна именно тук! Все едно, че съм заложил на единично число и то излиза още при първото завъртане на рулетката!

Играчите на голф тръгнаха към барчето и Хемзи понечи да ги последва. Беше едър мъж, далеч по-едър от Къли. Протегна ръка и го отмести от пътя си. Къли отстъпи крачка назад. После го изчака да направи няколко крачки и подвикна:

— Отдели ми една минутка, Чарли, Дошъл съм тук, за да ти помогна.

Онзи се поколеба само за миг, но това беше съвсем достатъчно за Къли.

— Изслушай ме, Чарли — застана на пътя му той. — Това няма да ти струва нито цент. Имам възможност да ликвидирам всичките ти борчове във Вегас без дори да посягаш към чековата си книжка. В замяна брат ти трябва да ми свърши една дребна услуга…

Червендалестото лице на Чарли Хемзи видимо побледня и той поклати глава:

— Брат ми не трябва да научи за тези проклети маркери, защото ще ме убие!

— На игралните заведения им писна да те чакат, Чарли — меко и почти със съжаление промълви Къли. — Всеки момент могат да изпратят своите бирници, а знаеш как действат те. Ще дойдат направо в службата ти и ще вдигнат страхотен скандал. Ще пискат до бога и ще си искат мангизите. А ти несъмнено ще се изнервиш като видиш насреща си муцуните на двама-трима двуметрови мъжаги, които тежат по сто и петдесет кила всеки!

— Няма да уплашат брат ми! — заинати се Чарли. — Той е твърд и има връзки навсякъде!

— Това е вярно — кимна Къли. — Не искам да кажа, че ще те принудят да плащаш, щом си решил обратното. Но ще стане голям скандал и в него ще бъде замесено не само твоето име, а и името на брат ти. Дошъл съм да ти направя едно конкретно предложение — ти ще ми уредиш една среща с брат си, а аз ще блокирам изплащането на всичките ти маркери в касата на „Ксънейду“. В допълнение ще получиш покана да дойдеш да играеш до насита и ще бъдеш кредитиран лично от мен! Ще играеш със суха пара, тъй като губиш възможността да подписваш нови маркери, преди да си изплатил старите. В случай, че спечелиш, ще изплатиш само една част от борчовете си и спокойно ще продължиш да играеш. Мисля, че ти предлагам съвсем изгодна сделка…

Ръката на Къли направи къс, почти извинителен жест.

Във воднистите очи на Чарли Хемзи се появи интерес. Почти цяла година не се беше мяркал във Вегас и сигурно страшно му се играеше. Едва ли беше страстен почитател на голфа, тъй като във Вегас нито веднъж не беше поискал да излезе на игралното поле. За разлика от немалко непоправими комарджии, които сутрин с удоволствие се възползваха от великолепния терен за голф на хотел „Ксънейду“. Тоя тук беше отегчен до смърт. Колебанието му ясно си личеше.

— При всички случаи брат ти ще научи за твоите подвизи — продължи да го кове Къли. — По-добре аз да му го кажа, а не бирниците. Познаваш ме, ще направя всичко възможно да не те изложа…

— От какъв характер е тази твоя малка услуга? — попита Чарли.

— Дребна работа — отвърна Къли. — Ще я свърши още в момента, в който разбере за какво става въпрос. Заклевам ти се в това. Няма да му пука и ще я свърши дори с радост…

— Чак пък с радост! — жлъчно се усмихна Чарли Хемзи. — Ела в барчето да изпием по една бира.

Един час по-късно Къли пътуваше обратно към центъра на Ню Йорк. Накара Чарли да позвъни на брат си и му седя на главата по време на целия разговор. Срещата се уреди. Как ли не залъгва този глупак! Обеща да му оправи всичките маркери и никой да не го закача като пристигне. Обеща му кралския апартамент номер две на „Ксънейду“ безплатно и за неограничено време. А за десерт го прелъсти с една висока, руса и дългокрака мадама с неповторим английски акцент, току-що пристигнала директно от Лондон. Най-страшната танцьорка, участвала някога в програмата на нощния бар. Чарли ще я има за цяла нощ. Ще я има безплатно, ще може да се влюби в нея! Тя също…

Накрая се разбраха Къли да го посрещне на летището във Вегас към края на месеца. В края на обработката Чарли вече беше напълно убеден, че са го почерпили с истински планински мед, а не с употребявано автомобилно масло.

Къли се прибра в хотел „Плаза“, освободи лимузината и се качи да вземе един душ. Възнамеряваше да отиде пеш до модната централа на Ели Хемзи. Излезе от банята и извади най-хубавия си костюм, ушит по поръчка в „Сай Девоур“. Към него прибави риза от естествена коприна и консервативна вратовръзка в тъмнокафяви тонове. Сложи си скъпи копчета. Беше успял да разбере що за човек е Ели Хемзи и никак не му се искаше да му направи неблагоприятно впечатление.

Докато крачеше през шивашкото гето, Къли изпита отвращение към мръсотията на този град и мрачните мутри на обитателите му. Негри и старци с подпухнали от пиянство лица бутаха пред себе си огромни ръчни колички, натоварени с шарени дрехи: Не им пукаше, че задръстват движението или че блъскат пешеходците. Под дебелите гумени колела на количките хрущяха стари вестници и празни бирени кутии, остатъци от съдържанието им нерядко пръскаха крачолите на редките минувачи. Макар и на открито, човек трудно дишаше сред тази смрад. Околните сгради се издигаха към небето подобно на мрачни и сиви злокачествени тумори. За миг Къли изпита съжаление, че се е заел да оправя бакиите на Мерлин. Мразеше този град от цялата си душа. Питаше се как е възможно нормален човек да иска да живее тук! А отгоре на всичко да говори какво ли не за град като Вегас! Каква глупост! Вегас поне беше чист благодарение на презирания от благопристойните нюйоркчани хазарт!

Входът, в който се помещаваше кантората на Хемзи, изглеждаше малко по-чист от останалите. Въпреки това белите плочки на фоайето, в което се намираха асансьорите, бяха придобили синкав оттенък. Какъв мръсен бизнес, господи, помисли си Къли. Но когато се качи на шестия етаж, трябваше да промени мнението си. Администраторът и секретарката не бяха чак на нивото на Вегас, но кабинетът на Хемзи не му отстъпваше по нищо. А и собственикът му не беше за подценяване — Къли разбра веднага това.

Хемзи беше облечен в тъмносин копринен костюм, ослепително бяла риза и стоманеносива вратовръзка. Слушаше Къли с внимателно наклонена на една страна глава. Хлътналите му очи бяха тъжни. Но цялата му фигура излъчваше енергия и авторитет. Бедният Мерлин, не е имал кой знае какви шансове с този човек, въздъхна в себе си Къли.

Това, което каза, беше делово, кратко и ясно. Нямаше никакъв смисъл да се прави на симпатичен пред човек като Хемзи.

— Дойдох при вас, за да помогна на двама души — каза той. — На вашия брат Чарлс и на моя приятел Мерлин. Искам да бъдете сигурен, че това е единствената цел на моето посещение. За да свърша това, трябва да получа и една малка услуга от ваша страна. Ако откажете, нищо няма да мога да направя. Същевременно няма да навредя на никого. Всичко ще си остане така, както е било досега.

Направи пауза, за да даде възможност на Ели Хемзи за съответната реакция. Но едрата биволска глава остана неподвижна, с все същия израз на загрижено внимание. Мрачните очи дори не примигваха.

— Вашият брат дължи на хотел „Ксънейду“ в Лас Вегас малко повече от петдесет хиляди долара. Както и още четвърт милион на различни игрални заведения в града. Веднага искам да ви уверя, че моят хотел не възнамерява да го притиска за погасяване на дълговете. Той беше от най-добрите ни клиенти. За останалите заведения не гарантирам. Може би ще му направят черен живота, но ако използвате своите връзки, едва ли ще бъдат в състояние да го принудят да плати. Зная, че имате добри връзки навсякъде. Но зная и друго — използвате ли ги, ще трябва да връщате направената услуга. А това ще ви струва доста повече от услугата, която аз възнамерявам да ви поискам…

Ели Хемзи въздъхна и попита с мек глас, зад който личеше сила и авторитет:

— Добър играч ли е брат ми?

— Не бих казал — отвърна Къли. — Но това няма значение. Всички губят.

— И в бизнеса е същият — отново въздъхна Хемзи. — Мисля да му изплатя дълговете и да го пратя по дяволите. Ще уволня собствения си брат и толкова! Писна ми да се разправям с неговия комар и женските му истории! Като младеж беше страхотен търговец. Но с годините престана да се интересува от бизнеса. Не мисля, че ще мога да му помогна. Никак не съм склонен да му плащам комарджийските дългове. Аз самият не играя комар, от къде на къде трябва да плащам за чужди удоволствия?

— Не ви карам да правите това — рече Къли. — Просто искам да научите какво мога да направя. Ще уредя нашият хотел да откупи маркерите му от всички останали заведения. Той ще плати част от тях само в случай, че дойде да играе в нашето казино и случайно спечели. Ще прекратим кредита му, същото ще направят и всички останали хотели във Вегас. Няма да е дори одраскан, ако играе с пари в брой. А това голямо предимство. Равно на нашето, което се крие най-вече в подписаните маркери на хора от всякакъв тип. Ето това мога да му осигуря…

Очите на Хемзи дълбаеха лицето му.

— Значи брат ми продължава да играе, така ли?

— Никой не може да го спре — отвърна простичко Къли.

— Много мъже са като него, много малко — като вас. Отдавна е престанал да се вълнува от простите човешки радости, не се интересува от нищо, с изключение на хазарта. В подобно положение са много хора…

Ели Хемзи обмисли чутото, после бавно кимна с едрата си биволска глава.

— Всъщност сделката не е толкова лоша и за вас — рече той. — Сам казахте, че никой не е в състояние да си прибере парите от брат ми. Значи нищо не губите. А когато глупавият ми брат пристигне с десет-двадесет хиляди долара в джоба, той ще ги изгуби във вашето казино. И в крайна сметка пак ще спечелите, нали?

— Мога и друго да направя — внимателно каза Къли. — Да направя така, че брат ви да подпише нови маркери и задлъжнее с такава сума, която никой не би отписал без бой. В състояние ли е някой да предвиди докъде може да стигне глупостта на един непоправим комарджия? Брат ви никога няма да се откаже от комара, можете да вярвате. Вегас вече е в кръвта му. Хора като него пристигат при нас от цял свят. Три, четири, пет пъти в годината. Не зная защо го правят, но пристигат… За тях това е преживяване, което ние с вас не можем да разберем. Не забравяйте, че обещах да откупя маркерите му, а това ще ми струва някаква сума, нали?

Как ли ще убедя Гроунвелт на подобен ход, запита се Къли. Реши по-късно да се тревожи по този въпрос.

— А каква е услугата?

Въпросът беше зададен с все същия мек, но едновременно с това властен глас. Глас на светец, глас на духовно извисен човек. Къли беше истински впечатлен от него. За пръв път от началото на разговора изпита леко безпокойство. Можеше и нищо да не се получи.

— Става въпрос за сина ви Пол. Дал е показания срещу моя приятел Мерлин. Спомняте си Мерлин, нали? Бяхте му обещали да го направите щастлив за цял живот — в гласа, на Къли ясно се долови металната нотка. Изпита раздразнение от силата, която излъчваше човекът насреща му. Сила, родила се благодарение на таланта му да прави пари, да се издигне от беднотата до милионите в един хладен и враждебен свят. Сила, набрана от многобройните битки с успешен край в същия този свят, постигнати въпреки бремето на един глупав брат-прахосник.

Но Ели Хемзи не показа с нищо, че приема предизвикателството. Дори не се усмихна. Стоеше все така неподвижен и просто слушаше.

— Показанията на сина ви са единствената сериозна улика срещу Мерлин — продължи Къли. — Давам си сметка, че онези типове от ФБР са успели да поуплашат Пол.

В тъмните внимателни очи проблесна опасна искра. Беше искра на гняв срещу този непознат, който беше научил малкото име на сина му и го използваше с нагла фамилиарност.

Къли му отвърна със сладка усмивка.

— Момчето ви е чудесно, мистър Хемзи. Всички са убедени, че ФБР е изтръгнало показанията му с шантаж и заплахи. Консултирах се с няколко опитни адвокати. Те ме увериха, че спокойно може да се откаже от тях пред съда и да даде такива показания, които биха разколебали съдебните заседатели, а едновременно с това не биха му донесли нови неприятности с представителите на Федералното бюро. Другата възможност е да ги оттегли изцяло.

Очите му се забиха като свредел в лицето на мъжа насреща. Не откриха абсолютно никаква реакция.

— Синът ви няма да бъде подведен под отговорност. Доколкото съм осведомен, вие сте уредили да бъде отчислен и от запаса. Ще излезе абсолютно чист от тази история, защото съм убеден, че всичко е било обмислено добре. А аз ви обещавам нещата да си останат непроменени, ако момчето ни свърши тази услуга…

Когато Ели Хемзи проговори, гласът му беше съвсем различен. Беше глас на търговец, който е решил да продаде стоката си добре — по-силен, по-твърд и безкрайно убедителен.

— Действително имам желание да направя нещо по този въпрос — рече той. — Мерлин наистина е добро момче и аз никога няма да забравя какво направи за мен.

„Никога“, „винаги“ — този човек, борави с подобни думи без никакво притеснение, отбеляза Къли. Не извърта и не шикалкави. Вече беше обещал на Мерлин да го направи щастлив за цял живот, а сега пък се готвеше „никога“ да не забрави услугата му. Страшен тип, който умее да се измъква и от най-заплетените ситуации. За втори път Къли се ядоса на факта, че Хемзи очевидно третира Мерлин като пълен глупак. Но въпреки това продължи да го слуша с приветлива усмивка на уста.

— Но не бих изложил на опасност собствения си син — продължи Хемзи. — Жена ми не би ми простила. Той е всичко за нея на този свят! Брат ми е пълнолетен. Кой би могъл да му помогне? Кой би могъл да канализира собствения му живот? Никой! Но синът ми има нужда от грижи, от моите грижи! На по-късен етап действително бих направил всичко за мистър Мерлин. След десет, двадесет, тридесет години. Никога няма да го забравя. Свърши ли тази бъркотия, искайте от мен каквото пожелаете! — мистър Хемзи се надигна от стола си и протегна ръка, а масивното му тяло сервилно се пречупи над не по-малко масивното бюро: — Бих искал синът ми да има приятел като вас, мистър Крос! — приключи разговора той.

Къли се усмихна и пое протегнатата ръка.

— Не познавам сина ви, но с брат ви сме добри приятели — леко натърти той. — В края на месеца ще дойде да ми погостува във Вегас. Не се тревожете, аз ще се грижа за него и ще го предпазвам от неприятности!

Забеляза замисленото изражение, което се появи върху лицето на Хемзи. В крайна сметка може да се окаже, че през цялото време този човек го е премятал.

— След като вие не сте в състояние да ми помогнете, аз ще трябва да намеря на Мерлин един наистина опитен адвокат — продължи Къли. — Вероятно вече сте научили от областния прокурор, че Мерлин възнамерява да се признае за виновен, за да се отърве с условна присъда. По този начин всичко ще бъде наред. Синът ви не само ще бъде чист, но и никога няма да се върне в списъка на запасните. Само че Мерлин няма да се признае за виновен. Ще има процес. Синът ви ще трябва да се яви в съда и да даде показания. Ще има много вестникарска шумотевица. Зная, че не се тревожите от това, но вестниците ще научат къде се намира Пол и с какво се занимава. Не ме интересува кой какво ви е обещал. Възелът ще бъде разплетен и синът ви ще си отслужи целия срок. Пресата ще се погрижи за това. А вие и синът ви ще си създадете доста врагове. С една дума, ако прибегнем до собствената ви терминология, аз имам намерение „да ви направя нещастен за цял живот“.

Хемзи се облегна назад и спря тежкия си поглед върху лицето на Къли. Беше по-скоро тъжен, отколкото разгневен от откритата заплаха. По тази причина Къли реши още малко да го нагрее.

— Имате връзки навсякъде. Използвайте ги и чуйте какво ще ви посъветват. Попитайте ги за мен. Кажете им, че работя в хотел „Ксънейду“ при Гроунвелт. Ако възприемат вашата линия на поведение, аз няма да мога да направя нищо. Но вие ще им бъдете задължен…

— Значи, ако синът ми направи това, което искате, всичко ще бъде наред, а?

— Гарантирам — кимна Къли.

— И той няма да се върне в казармата?

— И за това гарантирам — каза Къли. — И аз като вас имам някой и друг приятел във Вашингтон. Но моите приятели могат да вършат неща, които вашите не могат! Дори само заради това, че не ви познават.

Ели Хемзи стана да го изпрати до вратата.

— Благодаря за посещението — рече той. — Ще си помисля за вашето предложение, а след това ще ви се обадя…

Стиснаха ръцете си.

— Отседнал съм в хотел „Плаза“ — съобщи Къли. — Утре сутринта отлитам за Вегас. Ще ви бъда благодарен, ако успеете да позвъните довечера…

Позвъни му Чарли Хемзи. Пийнал и щастлив като младоженец.

— Дяволски хитро копеле си, Къли! — ревна в слушалката той. — Не зная как си го направил, но брат ми рече да ти предам, че всичко е окей! Всичките ти условия са приети!

Къли облекчено въздъхна. Ели Хемзи очевидно беше извършил проверките си и беше разбрал що за човек има насреща си. Несъмнено са стигнали до Гроунвелт, а той е застанал на негова страна. Изпита прилив на огромна любов и благодарност към възрастния си шеф.

— Прекрасно! — отвърна в слушалката той. — Ще се видим в края на месеца, Чарли. Чака те страхотно преживяване във Вегас!

— Дано! — отвърна Чарли Хемзи. — И не забравяй онази танцьорка!

— Бъди спокоен.

Къли затвори телефона, преоблече се и слезе да вечеря. От автомата в предверието на ресторанта набра номера на Мерлин.

— Всичко е наред — съобщи му той. — Цялата работа е била само едно недоразумение. Няма от какво да се безпокоиш.

— Благодаря ти — отвърна някак разсеяно Мерлин. — Скоро ще се видим във Вегас.

После прекъсна връзката.

22.

Къли свърши страхотна работа и всичко ми се размина. Но горкият патриот Франк Алкор загази сериозно. Връчиха му официално обвинение, уволниха го от армията и го осъдиха. Получи една година затвор.

Седмица след прочитането на присъдата в канцеларията ми влезе майорът. Не беше ядосан, не беше дори любопитен. На лицето му играеше лека усмивка.

— Не ми е ясно как успя да се измъкнеш Мерлин — рече ми той. — Важното е, че успя и те поздравявам за това. Пет пари не давам, че сте поотупали онези копелета. Тях трябваше да тикнат в пандиза, а не Алкор. Радвам се за теб, но трябва да изпълнявам своите заповеди. А те гласят, че подобни неща не трябва да се допускат повече. Не те притискам, говоря ти приятелски. Според мен трябва веднага да напуснеш…

Бях изненадан и леко ядосан. Все пак оставах без работа. Как, по дяволите, ще изплащам всичките сметки, които пълнят пощенската ми кутия? Как ще издържам семейството си? Как ще изплащам вноските за новата си къща в Лонг Айлънд, в която трябваше съвсем скоро да се нанасям?

Опитах се да запазя непроницаем израз на лицето си и казах:

— Съдът установи, че съм невинен. Защо тогава трябва да напускам?

Майорът веднага прочете мислите ми. Къли и Джордън ненапразно ме поднасяха преди години, че всичко, което мисля, е ясно изписано на лицето ми.

В гласа му прозвуча неискрено съжаление?

— Казвам ти всичко това за твое добро. Началството възнамерява да изпрати тук ревизори, които ще обърнат всичко наопаки. А не е изключено и ФБР да продължава да души наоколо. Хлапетата от запаса сигурно ще продължат да търсят услугите ти, пак ще почнат да те изкушават… През цялото време ще поддържат огъня… Ако напуснеш по собствено желание, нещата бързо ще се уталожат. Следователите ще прекратят разследването си, тъй като няма да имат обект за него.

Понечих да го попитам за всички останали цивилни служители, които вероятно също приемат подкупи. Но той пак ме изпревари.

— Познавам поне десетина души на твоята длъжност, които вече са подали молби за напускане, а някои вече ги няма. На твоя страна съм, повярвай ми! Виждам, че направо си губиш времето в тази канцелария. На твоята възраст би трябвало да се занимаваш с далеч по-полезни неща.

Кимнах в знак на съгласие. Наистина не бях направил нищо кой знае какво в своя живот. Вярно е, че бях издал една книга, но в края на седмицата продължавах да нося у дома някакви мизерни сто долара. Е, докарвах си по триста-четиристотин долара от статиите за разни списания, но сега златната мина е затворена и наистина ще трябва да се замисля.

— Добре — рекох. — След малко ще ви донеса молбата за напускане.

Майорът кимна и ми стисна ръката.

— Имаш да вземаш няколко дни платен отпуск. Можеш да ги използваш, за да си потърсиш нова работа. Идвай веднъж-дваж пъти в седмицата, просто да отмяташ най-спешните неща…

Седнах зад бюрото и написах молбата. Нещата не бяха толкова зле, колкото изглеждаха. Разполагах с около двадесет дни платен отпуск, което означаваше четиристотин долара. В пенсионния си фонд като държавен служител разполагах с около хиляда и петстотин долара. Винаги можех да ги изтегля ако закъсам, но това щеше да означава, че се отказвам от пенсия след навършването на шестдесет и пет години. Но от този момент ме деляха повече от тридесет години, дявол да го вземе! Дотогава мога да пукна. Значи два бона общо. За момент ме обзе страхотна паника. Ами ако Къли ми извърти номер и ми замъкне мангизите? Нищо не можех да направя. Беше ми най-добрият приятел, беше ме отървал от големи неприятности, но въпреки това не хранех никакви илюзии по отношение на морала му. Къли беше и си оставаше типичен вегаски измамник. Спокойно може да каже, че задържа парите ми срещу услугата да ме отърве от пандиза. Нищо не можех да направя. Ще излезе, че съм си платил свободата и толкоз. Господи, нима наистина ще стане така?

Най-страшното беше, че ще трябва да кажа на Валъри за напускането си й да давам обяснения на баща й. Старецът несъмнено ще започне да разпитва и положително ще разбере всичко.

Вечерта не й казах нищо, а на другата сутрин излязох от службата и отидох в редакцията на Еди Лансър. Разказах му всичко, а той клатеше глава и умираше от смях. Когато млъкнах, той изтри усмивката от лицето си и промълви с искрено учудване:

— Знаеш ли, цял живот ще си остана един изненадан тип… Бях убеден, че ти си най-честния човек на този свят, не по-малко честен от брат ти Арти!

Обясних му, че подкупите наистина са ме превърнали в дребен мошеник, но едновременно с това са оказали изключително благотворно влияние върху психиката ми. Че по този начин съм успял да се освободя от горчивината, трупана в продължение на години. Горчивина, свързана с неуспеха на първия ми роман, с окаяния живот, който водя, с чувството, че завинаги ще си остана несретник.

Лансър ме гледаше с лека усмивка и разбиращо поклащаше глава.

— Мислех си още, че си най-невротичният тип на света — неочаквано добави той. — Макар че имаш щастлив брак, чудесни деца, спокоен живот и достатъчно доходи. А и пишеш нов роман. Какво повече можеш да искаш от живота, да те вземат мътните?

— Търся работа — рекох.

Той се замисли, а аз се чудех на лекотата, с която търсех услугите му.

— Между нас казано, смятам да напусна след около шест месеца — довери ми Еди. — Вече е определен човекът, който трябва да ме замести. Аз го препоръчах лично, така че ми дължи признателност. Ще го помоля да ти дава достатъчно поръчки, за да можеш да преживяваш.

— Това би било чудесно — рекох.

— А дотогава мога да те товаря с работа колкото щеш! — делово продължи той. — Приключенски истории, любовни глупости плюс известен брой рецензии. Какво ще кажеш?

— Приемам, разбира се — кимнах. — Кога свършваш книгата си?

— След около два месеца — отвърна той. — А ти?

Не обичах този въпрос. На практика разполагах само с общия план на книгата, която възнамерявах да напиша. Ставаше въпрос за един нашумял криминален случай в Аризона. Но все още не бях написал нито ред. Направих само една кратка анотация за издателя си, но той категорично отказа да ми пусне аванс. Беше убеден, че такава история няма да донесе пари, тъй като в нея се разказваше за отвличането на едно дете, което впоследствие е зверски убито. Главен герой е именно похитителят и това го лишава от всякакви шансове да получи симпатиите на читателя. Отново се бях насочил към книга от типа на „Престъпление и наказание“, а това плашеше издателя ми.

— Работя — отвърнах на въпроса на Еди. — Но още съм далеч от финалната права.

Лансър ми се усмихна с разбиране.

— Ти си добър писател и някой ден наистина ще станеш прочут — рече ми той. — Не трябва да ти пука от нищо!

С часове разговаряхме за писатели и книги. И двамата бяхме убедени, че сме по-добри от много драскачи с известни имена, които правеха състояния с нашумелите си бестселъри. Напуснах редакцията с укрепнало самочувствие. След среща с Еди Лансър винаги ми беше леко на душата. По неизвестни причини той беше един от малцината, пред които се държах съвсем свободно и непринудено. Радвах се на доброто му мнение за писателските ми способности, тъй като Еди беше умен и надарен човек.

И тъй, всички неприятности останаха зад гърба ми. Вече бях стопроцентов творец, бях успял да отърва пандиза и щях да водя почтен живот в новото си жилище. В крайна сметка може би си струва да бъдеш и престъпник за известно време!

Два месеца по-късно се пренесохме в новата къща на Лонг Айлънд. Всички деца разполагаха с отделни стаи, освен това имахме три бани и специално помещение за пране и сушене на дрехите. Вече нямаше да лежа във ваната под простряното пране, което ми капе на главата. Нямаше да се редим на опашка пред тоалетната. Разполагах с истински дом, доста луксозен при това. Имах кабинет, в който можех да пиша несмущаван от никого, имах градина, която да обработвам, имах ливада, която щях да подстригвам със собствените си ръце. Бях успял да се измъкна от блатото. Какво блаженство, господи! А толкова много хора получават всичко това наготово и изобщо не могат да го оценят!

Най-приятно беше чувството, че семейството ми е в безопасност. Беднотата и отчаянието са зад нас, трагедията на социално слабите не е наша трагедия. Децата ми никога няма да бъдат сираци.

Един ден, седнал на спокойствие в задното дворче на къщата си, аз изведнъж почувствувах, че съм щастлив както никога досега. Дори се раздразних. Нима един творец трябва да е спохождан от чувството на щастие от такива обикновени неща? Любяща съпруга, прекрасни деца, къща на изплащане в предградията… Едно беше сигурно — макар и творец, аз съвсем не бях Гоген. Вероятно по тази причина временно спрях да пиша. Прекалено щастливият творец губи дарбата си. Ядосах се на Вали, тъй като в крайна сметка беше успяла да ме пъхне в капана на самодоволното благополучие. Господи!

Но чувството на самодоволство не можеше да трае вечно, тъй като нещата се бяха подредили прекалено добре. Всеки изпитва гордост от умните си деца. Спомням си една случка от преди доста време. Разхождахме се с петгодишния ми син и покрай нас изведнъж профуча уплашено котка. „Това летяща котка ли е?“, делово се осведоми момчето. Когато разказах случката на Вали, тя изпадна в такъв възторг, че поиска да изпрати забележката в едно от онези списания, които плащат, за да получат „хитри“ лафове от деца. Аз не споделях ентусиазма й, защото си представях всички онези непознати тайнства, от които се градеше житейския опит на едно петгодишно момче. Завиждах на сина си за детската му невинност, за самия факт, че разполага с родители, на които може да задава любопитните си въпроси.

Друг път се разхождахме по Пето Авеню. Беше неделя. Валъри зяпаше скъпите дрехи по витрините. Насреща ни изведнъж изскочи някаква странна жена. Беше висока едва около метър, но дрехите й бяха скъпи и елегантни — кожено елече, бяла копринена блузка, тъмна пола от туид. Дъщеря ми се стресна, вкопчи се в палтото на майка си и уплашено посочи с пръст дамата джудже: „Какво е това, мамо?“.

Валъри щеше да припадне от притеснение. Винаги се притесняваше да не би неволно да обиди някого. Изшътка на дъщеря ми да мълчи, изчака жената да се отдалечи на безопасно разстояние и едва тогава се зае да обяснява, че има хора, които никога не порастват. Дъщеря ми не можа да я разбере.

— Искаш да кажеш, че не е пораснала, но въпреки това е стара като теб? — попита тя.

— Да, миличко — усмихна се Валъри. — Не мисли повече за това, то се случва твърде рядко…

Вечерта, докато разказвах обичайната приказка преди сън, аз забелязах, че дъщеря ми изобщо не ме слуша. Беше дълбоко замислена.

— Какво има? — попитах я аз.

— Наистина ли съм малко момиче, тате? — попита ме тя с широко отворени очи. — Или съм стара жена, която не е пораснала?

Зная, че милиони хора могат да разкажат подобни истории за своите деца. Но въпреки това изпитвах чувството, че животът ми е по-богат и по-пълноценен, когато споделям грижите и радостите на своите деца. Че нишката на съдбата ми е изтъкана именно от тези дребни и незначителни на пръв поглед неща.

Друг случай, отново с дъщеря ми. Една вечер я бяха хванали бесните. Замеряше братята си с хляб, нарочно разля чашата си, а след това бутна на пода някаква играчка. Валъри не издържа и кресна:

— Ако продължаваш да правиш бели, ще те убия!

Детето моментално прекрати щуротиите си, обърна към Вали огромните си тъмни очи и попита със сериозен глас:

— А имаш ли пушка?

Очевидно беше убедено, че майка му не може да направи нищо без пушка. Все още не знаеше нищо за войните и епидемиите, за садистите и извратените типове, за автомобилните и самолетните катастрофи, за обесването, рака, отровите… Двамата с Валъри избухнахме във весел смях.

— Не ставай глупава! — смъмри я жена ми. — Разбира се, че нямам пушка!

Тревогата изчезна от лицето на дъщеря ми, но Валъри никога повече не си позволи да избухва по този начин.

От време на време се изненадвах и от жена си. С годините, тя се превръщаше във все по-усърдна и ревностна католичка. Отдавна беше изгубила всяка прилика с веселото момиче от Гринуич Вилидж, което мечтаеше да стане писателка. Не подозирах, че има слабост към животните, тъй като никога не беше споменавала за тях в Бронкс. Но след като се нанесохме в собствено жилище, Вали внезапно домъкна отнякъде две малки животинки — кученце и котенце. Не бях особено очарован, макар че децата и животинките на фона на зелената полянка бяха прекрасна картина. Аз самият не обичах домашните животни, тъй като ми напомняха нерадостното детство.

Животът с жена ми беше изключително щастлив. По онова време нямах никаква представа колко трудно се постига това, колко рядко се среща. Тя беше идеалната съпруга за един човек на перото. Оправяше се с децата чевръсто и без много шум, вършеше цялата домашна работа и нито веднъж не се опита да ми прехвърли част от задълженията, които във всяко семейство се възприемат като „мъжки“. Вече бяхме само на тридесет минути път от къщата на родителите й. Тя често качваше децата в колата и отиваше там, без дори да ме попита дали желая да ги придружа. Знаеше добре, че не си падам по подобни визити и предпочитам да поработя на спокойствие.

Но по неизвестни за мен причини, тя постоянно сънуваше кошмари. Вероятно това се дължеше на католическото й възпитание. Нощем честно плачеше и стенеше и това ме принуждаваше да я будя. Една нощ се събуди толкова ужасена, че се наложи да я прегърна и да я успокоявам като малко дете. Попитах я какво е сънувала.

— Никога не ми казвай, че умирам! — прошепна на пресекулки Вали.

Обзе ме паника. Веднага си представих, че е ходила тайно от мен на лекар и новините са лоши. На сутринта започнах да я разпитвам, но тя не помнеше абсолютно нищо. А когато я попитах дали напоследък е ходила на лекар, тя се засмя.

— Всичко се дължи на религиозното ми възпитание — рече. — Вероятно ме е страх да не попадна в ада!

Цели две години се препитавах от журналистически труд. Работех у дома, наблюдавах как растат децата ми и се чувствах идиотски щастлив. Валъри ходеше редовно у роднините си, а аз почти не си показвах носа навън и пишех като луд в удобния си кабинет. Виждахме се рядко. Всеки месец предавах поне по три материала, а освен това упорито работех върху книгата си, която трябваше да ме направи богат и известен. Кървавата история на отвличането се превърна в мое хоби, а списанията ми даваха хляба и маслото. По приблизителни изчисления щях да пиша романа още цели три години, но това изобщо не ме вълнуваше. Когато се чувствувах самотен, разлиствах обемистия вече ръкопис и се задълбочавах в четене. Беше ми приятно да съм близо до децата си, да виждам как Валъри става все по-спокойна и щастлива, да забравя страха си от смъртта и нощните кошмари, които все по-рядко я спохождаха. Но нищо на този свят не е вечно. Когато на човек всичко му е наред, той непременно започва сам да си търси белята.

След две години спокоен живот в новия си дом, след десет часа писане всеки ден и безразборно четене на всичко, което ми попадне, получих покана да вечерям с приятеля си Еди Лансър. За пръв път от толкова време щях да изляза вечер. За тези две години излизах най-много веднъж в месеца, отстъпвайки пред настойчивите молби на Вали да отидем поне на едно кино. Ходех в Ню Йорк, но само денем, обикновено когато ме викаха в някое списание за коригиране на авторските ми материали. Но за вечеря винаги се връщах. Валъри прояви неподозирани кулинарни способности, а и вече не можех да не видя децата преди лягане.

Току-що завърнал се от Холивуд, Еди обеща да ми разкаже куп интересни истории и да ме нахрани като паша. Не забрави да ме попита как върви романът. Отнасяше се с мен така, сякаш съм станал велик писател и това ми беше приятно. Беше един от малкото ми приятели, който притежаваше искрена любезност, недокосната от лични интереси. Освен това беше великолепен в компания и аз искрено му завиждах за това. Напомняше ми, кой знае защо, за Валъри от годините на нашата младост, която с неподправена искреност критикуваше разказчетата ни в курса по теория на литературата. Онази нейна духовитост се долавяше дори и днес. Казах на Еди, че на другия ден ще ходя в една-две редакции, след което можем да се видим.

Заведе ме в едно заведение на име „Пърлс“, за което никога не бях чувал, макар то да се славеше като най-добрия китайски ресторант в Ню Йорк. За пръв път в живота си опитвах китайска кухня. Когато признах това на Еди, той едва не падна от стола. После започна да ме запознава с различните специалитети. Накрая дори разви станиола на бонбончето ми с късмет, забрани ми да го ям и ми прочете предсказанието вътре.

— Никога да не ядеш тези бонбончета — предупреди ме той. — Би било проява на просташки вкус. Това ако запомниш от тази вечер, пак ще ти е от полза!

Цялата церемония беше забавна, особено между добри приятели като нас. Но след месец в „Ескуайър“ излезе един негов разказ, в основата, на който лежеше именно тази случка. Беше превъзходно написан разказ, в който Еди се шегуваше както с мен, така и със себе си. Започнах да разбирам що за човек е моят приятел. С неповторимото си чувство за хумор той просто прикриваше дълбоката си самота и пълната изолация от света на обикновените хора. Мен беше обрисувал като човек, който контролира живота си и знае какво иска да постигне в него. Останах доста изненадан от това.

Но сбърка като каза, че единствената ми полза от онази вечер ще бъде предупреждението да не ям късмета си. Защото след вечерята ме убеди да го придружа на едно типично за Ню Йорк приятелско събиране на хора от света на литературата и именно там се запознах с великия Осейно.

Бяхме стигнали до кафето и десерта. По препоръка на Еди си поръчах шоколадов сладолед. Според него това беше единственият десерт, който подхожда на китайската храна.

Не бях много въодушевен от перспективата да ходя по гости. До Лонг Айлънд имах час и половина път с кола, а ми се искаше да се прибера навреме и да поработя малко преди лягане.

— Хайде, хайде! — настояваше Еди. — Не бива да си такъв термит. Поне една вечер се отпусни! Там, където отиваме, има качествено къркане, приятни разговори и една-две наистина красиви жени. Може би ще осъществиш някой полезен контакт. Когато един критик ти е познат, той те мачка с далеч по-големи угризения! В същото време ръкописът ти може да се стори далеч по-привлекателен за някой издател, който те помни от последното парти като „онова добро момче, дето си стоеше кротко в кьошето“.

Еди знаеше, че нямам издател за новата си книга. Онзи, който беше издал първата ми книга, дори не искаше да чуе за мен. Защото беше продал едва две хиляди екземпляра от нея и така и не се стигна до допечатка в меки корици и голям тираж.

Отстъпих пред увещанията на Еди и тръгнахме. В обширната къща на някакъв нашумял критик беше пълно с хора, но въпреки това аз почти веднага се сблъсках с Осейно. Той с нищо не показа, че си спомня за интервюто, което бях взел от него. Аз също. Но след една седмица получих писмо от него. Канеше ме да обядваме заедно и споменаваше, че има някакви предложения за съвместна работа.

23.

Приех работата при Осейно по много причини. Най-важната от тях беше, че е престижна и интересна. Осейно вече няколко години беше главен редактор на най-авторитетното литературно списание, но въпреки това имаше сериозни търкания както с подчинените си, така и с външните си автори. Предложи ми поста заместник-главен редактор с отлична заплата и много свободно време. Приех, защото нямаше да пострада работата по новия ми роман, а и защото съзнавах, че действително живея прекалено затворено и бавно се превръщам в самодоволен буржоазен термит. Наистина бях щастлив, но животът, който водех, беше прекалено скучен. Сърцето ми просто плачеше за малко вълнения и опасности. Смътно си спомнях за бягството си във Вегас, за онази необяснима наслада, която ми бяха донесли самотата и отчаянието. Нима е нормално да копнееш за нещастието и да ненавиждаш щастието, което е кацнало на рамото ти?

Сега си давам сметка, че основна причина да приема новата си длъжност беше самият Осейно. Несъмнено най-известният американски писател, той беше възхваляван до бога за поредицата си от нашумели романи, но едновременно с това заклеймяван за постоянните си конфликти с властите и радикалното си отношение към обществото. Помъкнал бремето на скандалната слава, която му носеха сексуалните апетити, той воюваше с всичко и всички. Въпреки това беше в центъра на вниманието на онова парти и всички му се възхищаваха. А сред присъстващите имаше немалко знаменитости, които положително биха се радвали да проявят малко и от собствената си очарователна ексцентричност.

Трябва да призная, че Осейно очарова и мен. В оная вечер говореше на всякакви теми, но беше спокоен и тих. Яростта му избухна, когато влезе в спор с един от най-авторитетните литературни критици на Америка — близък приятел и верен поддръжник на собственото му творчество. Човекът просто изрази мнение, че творци са не само романистите, но и авторите на публицистика и литературна критика. Осейно скочи отгоре му като тигър:

— Ах ти, кръвопиецо мръсен! — ревна той и сви юмруци. — Не стига, че си изкарваш хляба на гърба на истинските писатели, ами имаш нахалството да се пишеш творец! Ти нямаш и понятие от творчество! Защото творецът създава своето изкуство вътре в себе си, с помощта на своето въображение и талант. Разбираш ли това, задник такъв? Той е като паяче, което бавно и търпеливо гради фината си мрежа. А задници като тебе само това чакат — да я изгради, за да я издухат с прахосмукачките си! Ти си един метач, нещастнико! Това изчерпва цялото ти творчество!

Приятелят му остана доста изненадан, тъй като току-що беше дал висока оценка на публицистиката на самия Осейно, окачествявайки я като истинско изкуство.

Но онзи вече го беше зарязал и крачеше към групичката жени, които очевидно чакаха да го разкъсат. След две минути около него вреше и кипеше. Една от мадамите — известна привърженичка на движението за женски права, яростно му крещеше, а той я слушаше с блеснали очи и израз на гнуслива ирония. После се отприщи:

— Вие, жените, пискате за шибаното си равенство, без да имате понятие от игрите за власт. Единственият ви коз е окосмената дупка и вие бързате да го изиграете. Пъхате под носа на опонента си тази дупка, а после си хапете задника, защото сте останали без козове, без сила и влияние. Мъжете спокойно могат да минат и без емоции, но без секс не могат. При жените е обратното — емоции на всяка цена, независимо дали има секс или не!

Изявлението му предизвика бурните протести на групичката. Но той нямаше никакво намерение да им остава длъжен:

— Вие, жените, постоянно се оплаквате от брака си, макар това да е най-добрата сделка в живота ви. Бракът прилича на ценните книжа, с които боравим. И той е обект на девалвация и инфлация. Стойността му непрекъснато спада, особено в очите на мъжете. И знаете ли защо? Защото с годините жените губят от своите качества и накрая вече са толкова неприятни, колкото старата ни кола. Жените не стареят по начина, по който го правят мъжете. Можете ли да си представите, че една петдесет и пет годишна мадама може да вмъкне в леглото си двадесетгодишно момче? И друго — колко са жените, които разполагат с икономическите възможности на мъжете да си купуват младост?

— Аз имам двадесетгодишен любовник! — изпъчи се насреща му една около четиридесетгодишна мадама, която наистина изглеждаше добре.

— Моите поздравления! — лукаво й се усмихна Осейно. — Но ще го имаш ли, когато чукнеш петдесетака? При толкова млади и лесни мацета, май ще ти се наложи да причакваш избраниците си пред основното училище и да им обещаваш колело със скорости! И още нещо — мислиш ли, че младият ти любовник е лапнал по теб така, както младите мацета се влюбват в мъжете? На теб винаги ще ти липсва бащинският образ на татко Фройд, който постоянно работи в наша полза. Тук пак ще подчертая, че на четиридесет години мъжът изглежда по-привлекателен, отколкото е бил на двадесет. А на петдесет пак може да разчита на външността си. Това е биологична даденост и нищо не можете да направите!

— Глупости! — отряза го красивата четиридесетгодишна мадама. — Младите мацки ви правят на глупаци, а вие, дъртаците, им вярвате! Съвсем не сте станали по-привлекателни, в просто разполагате с повече съблазнителни неща. Защото всички закони ви закрилят. Успеем ли да променим това, ще променим всичко!

— Как не! — озъби се Осейно. — Сигурно ще прокарате закони за задължителна операция на всеки хубав мъж, който е на прага на старостта! И ще направите това в името на честната игра и равните права. Но дори и да ни отрежете ташаците с помощта на специален закон, пак ще загубите! — помълча за момент, после тихо добави: — Има едно стихче от Броунинг, знаеш ли го? „Остарей заедно с мен, най-хубавото все още е пред нас…“

Аз се навъртах около него и просто слушах. Според мен Осейно дрънкаше глупости, особено когато говореше за творческия труд на писателя. Не обичах да разговарям на литературни теми, макар че си купувах всички специализирани издания и четях всякакви рецензии.

Какво означава да бъдеш творец, по дяволите? Това състояние нямаше нищо общо с чувствителността или интелигентността, още по-малко с вълнението и екстаза. Всякакви дефиниции в тази насока бяха пълни глупости.

Според мен истината е съвсем друга! Писателят по-скоро прилича на касоразбивач, който внимателно върти цифрите на шифрования сейф и чака да долови вярното прищракване със затаен дъх. Ако има търпението да прави това в продължение на година-две, може би ще го споходи шансът. Вратата ще се отвори и той ще започне да пише. Тук няма никакво значение какво е съдържанието на сейфа, дявол да го вземе!

Този занаят е едно — съсипваща нервите работа и постоянна болка в задника. Нощем не можеш да спиш. Губиш увереност при контактите си с хората, ставаш симулант и страхливец в ежедневието. Бързаш да удавиш отговорностите на емоционалния си живот, защото това е единственото, което все още можеш да направиш. Вероятно именно по тази причина аз дори се гордеех с халтурите, които пишех по поръчка на разни занимателни списания и критични течения. Защото всичко това все пак представляваше някаква сръчност, беше нещо като занаят. И благодарение на него не бях просто един скапан и никому ненужен човек, който нарича себе си творец.

Но подобни разсъждения очевидно бяха съвсем далеч от съзнанието на Осейно. Той винаги се беше стремил да бъде творец от чиста проба — онзи, който създава изкуство. Или нещо, което наподобява изкуство. Години по-късно този начин на мислене му попречи да вникне в механизма, който движи нещата в Холивуд. Не можа да разбере, че създаването на един филм съвсем не прилича на писателския труд, че този бизнес е като пеленаче и не можеш да му се сърдиш, ако вземе да се насере в ръцете ти.

— Кажи нещо за многобройните си любовни авантюри — закачи го една от жените. — Каква е тайната на успеха ти, ако има такава?

Всички се засмяха, включително самият Осейно. В този миг искрено му се възхитих. Въпреки петте развода зад гърба си, той все още можеше да се смее.

— Тайната е проста — отвърна той. — Преди да започнем съвместния си живот аз казвам на мадамата, че всичко ще става както аз го реша. Мадамата разбира моята позиция и обикновено я приема. Не забравям да поясня, че може да си тръгне в момента, в който престане да бъде доволна от съществуващото положение. Без скандали, без изясняване на отношенията, без сложни преговори. Просто става и си тръгва. Но именно тук се получава нещо, което не мога да разбера. Съгласяват се на всички условия, а после започват да нарушават правилата. Всички го правят! Веднага започват война за промяна на правилата!

— Чудесни правила, няма що! — обади се язвително една от жените. — А какво получава в замяна горката жена?

— Редовно и съвсем задоволително чукане! — отвърна Осейно сериозно и с напълно невинно лице.

Групичката избухна в гневни протести.

След като приех да работя като негов заместник, аз се заех да изчета всичко, което беше излязло изпод перото му. Бързо установих, че ранните му творби бяха наистина първокласни. С точни, съвършено изваяни сюжети и психологически верни образи. В романите му съществуваше съвършена връзка между динамиката на действието и характера на героите, от тях се излъчваха много и интересни внушения. По-късните му книги имаха нещо по-вглъбено и по-задълбочено в себе си, а езикът им беше далеч по-помпозен. Наподобяваха генерал в оставка, който умира да се кичи с ордените си. Всичките му книги предлагаха широко поле за работа на критиката, тъй като й даваха онова, от което тя най-много се нуждае — възможността да чопли, дискутира и интерпретира. Стигнах до заключението, че последните му три книги са невероятен боклук. Естествено, критиката беше на съвсем друго мнение.

Започнах нов живот. Всеки ден се качвах на колата и отивах в Ню Йорк. Започвах работа около единадесет сутринта, а свършвах според случая. Редакцията заемаше няколко просторни стаи в сградата на вестника, който беше основното издание на компанията. Работата нямаше свършване — всеки месец ни заливаха с по няколко хиляди нови заглавия, но рецензии публикувахме едва за няколко десетки от тях. Но всички тези книги трябваше да бъдат прегледани, макар и бегло. Осейно беше любезен с подчинените си, а мен постоянно разпитваше за книгата, която пишех и изрази желание да ми стане редактор. Бях прекалено горд, за да приема. Защото, макар да бях беден и неизвестен, а той — богат и велик, вътре в себе си бях убеден, че съм по-добър писател от него.

Някоя вечер, когато оставахме до късно над купищата книги за рецензиране, Осейно измъкваше бутилка уиски от бюрото си, отпиваше една глътка направо от гърлото й, а после започваше да говори. Изнасяше ми дълги и интересни лекции за живота на писателя, за издатели, жени и всичко останало, което можеше да му хрумне. Вече пета година работеше върху венеца на своето творчество, върху онзи велик роман, който несъмнено щеше да му донесе Нобеловата награда за литература. За този роман беше взел огромен аванс и издателят му започваше да показва признаци на нетърпение. Осейно пък се ядосваше.

— Тоя тип е страхотен задник! — кипеше той. — Кара ме да чета класиците, за да ми дойдело вдъхновението! Представяш ли си какъв тъпак! Опитвал ли си някога да препрочиташ всичко, което си чел от класиците? Господи, лесно им е било на онези стари развратници — Толстой, Голсуърти и Харди! Четиридесет страници, за да пуснат една пръдня. И знаеш ли защо? Защото са държали читателите си направо за ташаците! Няма телевизия, няма радио, няма кино. Няма и пътеписи, тъй като хич не им се иска да хванат кисти на задника от друсането по скапаните пощенски карети! А в Англия не са имали дори възможността да хванат по някое маце. Вероятно по тази причина френските класици са малко по-свестни — те поне са удряли по нещо свежо, докато онези викториански нещастници в Англия са си били стопроцентови чекиджии! Но кажи ми защо един тип с цветен телевизор и видео в крайморската си вила, трябва да чете Пруст, например?

Кимнах с разбиране, тъй като никога не бях успял да изчета докрай Пруст. Но всичко останало бях чел и не виждах как то може да бъде заменено от телевизора и видеото в крайморската вила.

— Викат, че „Ана Каренина“ бил шедьовър — продължаваше Осейно. — Но на практика това е един лайнян роман. Някакъв наследствен благородник с добро образование решил да покаже пренебрежителното си отношение към жените! В същото време нито един ред от тази книга не разкрива истинските чувства и мисли на жената. Присъстваме на едно конвенционално представяне на конвенционална фабула. В продължение на триста страници ни се разяснява как се управлява една руска ферма. Сякаш това е най-важното. А дава ли някой пет пари за Вронски и неговата душевност? Господи, наистина не зная кои са по-лоши — руснаците или англичаните! Шибаният Дикенс или дваж по-шибаният Тролъп. Петстотин страници за нищо ги нямат! А уж пишели само в свободното си време — тогава, когато си почивали от грижите за шибаните си градини! Французите поне са по-лаконични, с изключение на онзи идиот Балзак, разбира се. Ако мога, бих забранил най-категорично на всеки наш съвременник да се докосва до произведенията му!

Глътна малко уиски и уморено въздъхна:

— Никой от тези, които наричаме класици, не е имал понятие как се използва словото. С изключение може би на Флобер, но и той не е нещо особено. С това не искам да кажа, че американците са по-добри. Онзи задник Драйзер е употребявал думи, на които не е знаел значението! Мога да се подпиша с двете ръце, че е бил един полуграмотен тип. Нещастен абориген, който е в състояние да ти предложи деветстотин страници, които ще ти натъртят задника здравата, ако решиш да ги изчетеш докрай! Днес никой от тези нещастници не би успял да пробута дори една своя книга. А ако случайно успеят да направят това, критиците ще ги разпънат на кръст! Имали са късмет в онези години, момче! Липсвала е конкуренцията…

Отново млъкна, отново въздъхна и продължи с дълбока загриженост в гласа:

— Мерлин, приятелю, писателите като нас са на изчезване! Защо не се насочиш някъде другаде? Заеми се да правиш измамните телевизионни сериали, иди в киното… Там можеш да им пишеш боклуците с лявата ръка!

След подобна тирада обикновено се чувствуваше изтощен и отиваше да си полегне на дивана. Беше наредил да го внесат в кабинета му специално, за да си дремва следобед.

— Това е чудесна тема за една статия в „Ескуайър“ — опитах се да го разведря аз. — Избираш си пет-шест от класиците и ги изправяш до стената! Ще действаш така, както при разгрома на модернистичните литературни течения…

— Господи, какво удоволствие беше! — засмя се Осейно.

Драсках колкото да загрея, защото ми предстоеше написването на сценарий за една страхотна пиеса. А всички се побъркаха! Но това ми донесе и неочаквана полза — всички разбраха, че наистина съм велик и не трябва да ми се пречкат на пътя. В това е цялото майсторство на нашия занаят, но онези задници никога няма да го проумеят!

— Значи лесно ще направиш и този материал — продължих да го обработвам аз. — Но ще ти скочат отгоре един куп класически критици и университетски професори!

Осейно започна да проявява интерес. Скочи от канапето и отиде да седне зад писалището си.

— Кой класик мразиш най-много? — делово ме попита той.

— Сайлъс Марнър — отвърнах без колебание аз. — Все още не са го свалили от учебната програма на университетите…

— Бих прибавил и глупостите на Джордж Блиът — рече Осейно. — Любима тема на провинциалните учителки… Но аз най-много мразя „Ана Каренина“. Толстой е по-добър от Елиът и като фрасна него, всички професорчета ще гракнат срещу мен!

— Дикенс?

— Задължително — кимна Осейно. — Но без да закачаме „Дейвид Копърфийлд“. Признавам, че тази книга ми харесва. Тоя тип наистина е бил странна птица, въпреки че според мен е бил сексуално обременен… Но си остава един шибан Хипократ, написал тонове глупости!

Заехме се да правим списък на осъдените. Проявихме достатъчно благоразумие да не включваме Флобер и Джейн Остин в него. А когато предложих на Осейно „Страданията на младия Вертер“ от Гьоте, той ме шляпна по рамото и възхитено възкликна:

— Браво! Това е най-странната книга, написана някога на тази земя! Ще я превърна в класически германски хамбургер!

Накрая списъкът беше готов: „Ана Каренина“, „Младият Вертер“, „Домби и син“, „Алената буква“, „Лорд Джим“, „Моби Дик“, цялото творчество на Пруст и Харди.

— Трябва ми още един, за да станат десет — пресметна Осейно.

— Шекспир?

— Шекспир не — поклати глава Осейно. — Обичам го и винаги ще го обичам. Защото е живял в мизерия, писал е бързо и много, писал е за мангизи… И въпреки това никой не смее да го докосне! Пет пари не е давал дали пише истината, важното е било написаното да бъде красиво и вълнуващо. Какво ще кажеш за това: „Любов ли е чувството, което се променя, щом възможност за това се появи?“… Мога да ти предложа тонове подобни цитати. Шекспир е наистина велик. Въпреки, че аз лично винаги съм мразел идиота Макдъф и кретена Отело…

— Трябва ти още едно име — напомних му аз.

— Вярно — доволно се усмихна Осейно. — Мисля да включа и Достоевски. Какво ще кажеш за „Братя Крамазови“?

— Желая ти успех — ледено процедих аз.

— Набоков твърди, че Достоевски е глупак — замислено промълви Осейно.

— И на него му пожелавам успех — казах аз.

Забоксувахме на място. След доста продължителни спорове Осейно реши да се задоволи с девет имена. Щеше да е по-оригинално да си останат така, без кръгла цифра. И до днес се питам защо не успяхме да съберем десет имена. Сред класиците има толкова много досадници!

Написа статията си още същата нощ, а два месеца по-късно тя се появи на страниците на списанието. Беше брилянтна, беше влудяващо гениална. Зад всеки ред в нея прозираше тънкият намек, че когато Осейно дари света с романа на своя живот, в него няма да има нито една от грешките на оплютите класици, а те самите бързо ще бъдат забравени.

Статията предизвика взрив от възмущение. В цялата страна се появиха материали, които нападаха остро както Осейно, така и бъдещия му роман. А той точно това искаше! Божичко, какъв измамник! С него би се гордял дори Къли! Отбелязах си, че някой ден непременно трябва да ги запозная.

След шест месеца вече бях дясната ръка на Осейно. Работата ми харесваше. Изчитах купища книги и правех кратки бележки, които Осейно препоръчваше на авторите на съответните рецензии. Редакцията представляваше истински океан от книги. Бяхме буквално затънали в тях — постоянно ги прескачахме и се спъвахме в тях, огромни купища чакаха ред върху самите ни писалища. Приличаха на пълчищата мравки, които нападат разлагащата се мърша. Цял живот бях изпитвал истинско уважение и любов към книгите, но сега вече можех да разбера онези рецензенти и критици, които изпитваха отвращение и отчаяние от тях.

Най-много обичах да чета романи и биографии. Не разбирах научните разработки, философските трактати и по-софистицираните течения в областта на критиката и по тази причина Осейно ги препращаше директно към съответните редактори. За него самия беше особено удоволствие да се зарови в обемистия труд на някой мастит критик и да го разбие на пух и прах. Когато някой от тези автори му звънеше да изрази възмущението си, той безочливо заявяваше, че „съди бала, а не танцьора“. Това еснафско определение ги вбесяваше още повече. Едновременно с това проявяваше подчертано уважение към определени критици — онези, които според него биха подкрепили кандидатурата му за Нобеловата награда. Рецензиите му за тяхното творчество бяха винаги хвалебствени и той много рядко си позволяваше отклонение от добрия тон. Омразата му беше неизменна единствено по отношение на английските романисти и френските философи. А с течение на времето открих, че постепенно намразва и цялата си работа и започва съвсем откровено да кръшка.

Особено безскрупулно се възползваше от служебното си положение. Младите редакторки бързо разбраха, че единственият начин да публикуват рецензия за някоя предпочитана книга, е да поканят Осейно на обяд и да го обсипят с комплименти. Ако се случеше така, че мадамата е и хубава, той незабавно започваше да й намеква, че е склонен на сделка — място за нейната рецензия срещу малко секс. Лично мен това ме шокираше, тъй като дотогава си мислех, че подобни неща стават само на кино. Същите методи прилагаше и по отношение на външните авторки, които на тълпи предлагаха материали за нашето списание. Бюджетът ни беше доста щедър и ние често сключвахме договори за рецензии, които така и не намираха място в списанието. Осейно обаче беше стриктен — навиеше ли се мацката, навиваше се и той. Човек можеше да познае коя е чукнал наскоро само като разлисти последния брой. Когато постъпих на работа в редакцията, той вече разполагаше с богат харем от любовници, които получаваха достъп до най-авторитетното литературно издание на Съединените щати в съответствие със сексуалната си щедрост. Контрастът между този факт и високоморалния тон на списанието ми се стори доста забавен.

Често стояхме до късно, особено преди предаването на поредния брой за печат. В такива случаи излизахме да хапнем в някой бар наблизо, Осейно удряше някое й друго уиски и веднага му се дочукваше. Непрекъснато ме канеше да направим нещо заедно и аз му казвах, че имам щастлив брак и не изпитвам никакъв сексуален глад. Той постоянно ме занасяше. „Значи още не ти е писнало да чукаш собствената си жена, а?“, питаше той, съвсем като Къли. Не му обръщах внимание, но той не ме оставяше на мира. „Ти си десетото чудо на света! Сто години женен и чука само жена си!“ Понякога му хвърлях по някой предупредителен поглед, а той невъзмутимо ми цитираше редове от неизвестен автор: „Не е нужно насилник да имаш — времето е твоят враг“. Често използваше този цитат.

С работата си в списанието постепенно развих вкус към света на литературата. Моята голяма мечта беше да се превърна в частица от този свят. Представях си го като място, в което никой с никого не се кара, място, свободно от хитрини, пазарлъци и дребни измами. Въобразявах си, че след като тези хора са създали прекрасни книги, те самите трябва да бъдат не по-малко благородни от героите си и те наистина се отличаваха от обикновените хора — бяха по-луди от тях. Осейно също се вълнуваше от подобни мисли и постоянно ме поучаваше.

— Специален е единствено романистът — казваше той. — Всички останали са боклуци, независимо дали драскат разказчета, сценарии, стихчета или рецензии. Те са просто плънка, при това плънка, която има неприятен вкус. Нямат тежък кокал. А за да напишеш роман, ти трябва наистина тежък кокал…

Замисли се за момент върху този израз, после взе молива и си го записа. А аз разбрах, че в следващия брой на неделното ни издание ще се появи есе за тежките кокали.

При друг случай се гневеше срещу лошото списване на списанието. Тиражът ни падаше непрекъснато и цялата вина, според него, се дължеше на тъпите ни автори.

— Не казвам, че са глупави, копелетата му с копелета! Имат купища интересни неща за разказване, но не могат да напишат дори едно изречение като хората! Мязат ми на пелтеци — рак ще те хване докато разгадаеш значението на думите, процеждащи се през стиснатите им зъби!

Всяка седмица на вътрешната корица на списанието излизаше по едно есе с подписа на Осейно. Бяха великолепни и остро заядливи сатири, които му създаваха огромен брой врагове. В едно от тях се обяви в подкрепа на смъртното наказание. Твърдеше, че ако се проведе референдум по този въпрос, народът на Съединените щати единодушно ще се обяви за неговото утвърждаване, а против ще бъдат единствено снобите, които четат нашето списание или са абонирани за него. По-нататък заявяваше, че това е заговор на висшите кръгове, че именно правителствената политика дава възможност разни лумпенизирани типове да грабят, убиват и насилват обикновените граждани. Че това е специална вратичка за онеправданите, пречеща им да се пролетаризират, обединят и придобият революционна нагласа за промяна на съществуващото положение. Че виещите правителствени среди добре са си направили сметката, а самите те живеят в безопасни предградия, пращат децата си в частни училища, наемат лична охрана и по този начин издигат граница между себе си и измамения от живота пролетариат. Той открито се подиграваше на либералите с техните твърдения за неприкосновеност на човешкия живот и противопоставянето им на смъртното наказание като акт с крайно отрицателни последици за живота на обществото. Ние не сме нищо повече от животни, твърдеше той. Защо трябва да бъдем третирани по-различно от побеснелите слонове, които в Индия екзекутират със специално съдебно решение? Един разстрелян слон е много по-достойна картина от осъдения на доживотен затвор и отровен от хероин убиец. Но въпреки това този убиец получава възможност да живее в килия с всички удобства, а пет-шест години по-късно отново го пускат на свобода. И той пак започва да трепе невинни хора.

По въпроса за възпиращата сила на смъртното наказание изтъкваше, че никой народ на този свят не зачита законите си повече от англичаните, чиито полицаи дори не са въоръжени. Отдаваше това единствено на факта, че някога в тази страна са екзекутирали дори едногодишни деца за дребни кражби и този закон е бил отменен едва в началото на деветнадесети век. А след това защитаваше и основната си теза — приемайки, че това безспорно е допринесло за ликвидиране на престъпността и укрепване на частната собственост, той изтъкваше, че именно този феномен е спомогнал за превръщането на по-будните английски пролетарии в политически животни и е създал почва за популяризиране на социалистическите идеи в тази страна.

Особено много възбуди духовете заключението на тази статия. Ето какво гласеше то:

„Не знаем дали най-тежкото наказание има възпираща сила, но положително знаем, че онези, които сме, пратили на електрическия стол, вече никога няма да убиват!“

А след това поздравяваше американските управници с идеята да предоставят възможност на бедните да крадат и убиват, тъй като по този начин ги лишават от възможността да се превърнат в техни политически противници.

Статията беше скандална, но Осейно я написа така добре, че всичко в нея изглеждаше напълно подчинено на логиката. Заля ни поток от протестни писма. Изпращаха ни ги най-известните теоретици на нашата либерално-интелектуална върхушка, а издателят получи специална петиция, в която десетки утвърдени американски писатели настояваха Осейно да бъде свален от поста главен редактор на списанието. Той пък побърза да публикува пълния й текст в следващия брой.

Все още беше прекалено известен, за да бъде уволнен. Всички очакваха завършването на „великия“ роман — онзи, който щеше да му донесе Нобеловата награда. От време на време, влизайки, без да почукам в кабинета му, аз го заварвах да пише нещо върху дълги жълти листове хартия. Той веднага ги прибираше в чекмеджето и никога не ми даваше обяснения за тях. Предполагах, че именно те са черновата на историческия роман.

Няколко месеца по-късно дойдоха поредните неприятности. В рубриката си на вътрешната корица се зае да доказва, че широко разпространените в света национални стереотипи действително отговарят на истината. Беше се постарал да намери цитати от редица сериозни научни изследвания, които недвусмислено доказваха тезата му — италианците наистина се раждат с престъпни наклонности, евреите правят пари по-добре от останалите етнически общности, те са най-добрите музиканти и лекари, но въпреки това най-често зарязват възрастните си родители в разни приюти. Ирландците пък са пияници просто защото в организма им по рождение липсва някакъв още неизвестен химически елемент. А този порок се подсилва още повече от начина им на хранене, както и от факта, че повечето от тях са неосъзнати хомосексуалисти. И тъй нататък, и тъй нататък, все в същия дух. Реакцията беше направо потресаваща, но Осейно беше доволен и нямаше никакво намерение да спре скандалните си есета.

По мое лично убеждение, той започваше да откача. Веднъж отдели цялото място на вътрешната корица на някаква рецензия, която нямаше нищо общо с литературата. Просто някой се беше сетил да напише книга за хеликоптерите и нашият човек веднага полудя, тъй като онази муха продължаваше да бръмчи под шапката му. Хеликоптерите щели да заменят автомобилите и когато това стане, милионите мили бетонни магистрали ще бъдат унищожени и превърнати отново в плодородна земя. Хеликоптерът щял да позволи на семейството да се завърне към своята първична структура, тъй като щяло да бъде лесно да се посещават живеещите на непристъпни места роднини. Осейно беше искрено убеден, че автомобилът е обречен на забвение. Вероятно защото мразеше колите и рядко ги използваше. За седмичната си почивка в Хамптънс неизменно наемаше хеликоптер или малък хидроплан.

Вярваше, че след едно-две технологически обновления хеликоптерът ще стане толкова лек за управление, колкото е съвременният автомобил. В подкрепа на това свое убеждение даваше пример с въвеждането на автоматичната скоростна кутия, направила шофьори от милиони жени, които едва ли биха се справили с ръчното сменяне на предавките. Това негово твърдение му донесе куп проклятия от различните организации за равни женски права. И за да станат нещата нетърпими, през същата седмица бе публикувана дълго очакваната монография върху творчеството на Хемингуей, дело на един от най-уважаваните американски литературни критици. Този учен мъж имаше влиятелни приятели из целите Съединени щати и беше работил върху труда си цели десет години. Рецензии за него се появиха на първите страници на всички литературни издания, с изключение на нашето. Осейно благоволи да му отдели място едва на пета страница, отпускайки му някакви си мизерни три колони. Няколко дни по-късно го повика издателят и той се забави доста върху огромния остъклен кабинет на последния етаж. Върна се ухилен до уши и възбудено се провикна:

— Мерлин, момчето ми, мисля да налея още малко масълце в огъня, но ти май ще трябва да си търсиш друга работа! На мен лично въобще не ми пука, тъй като романът ми е пред завършване, а после ще бъда свободен като птичка божия!

Работех при него вече почти година и нямах никаква представа кога и как е успял да стигне до финала на великия си труд. През цялото това време юркаше мадамите и нито едно литературно парти в Ню Йорк не минаваше без неговото присъствие. През останалото време пишеше някаква новелка, за която успя да дръпне сто хиляди долара в аванс. Написа я тук, в кабинета си, през работно време. Отне му около два месеца, а след това критиците се скъсаха да я хвалят. Но макар веднага да я предложиха за Националната награда, тя не се продаваше особено добре. Прочетох я, разбира се. Беше написана в брилянтно двусмислен стил, имаше странни герои и налудничав сюжет. Въпреки наличието на известно количество комплицирани идеи в нея, аз категорично я определих като глупава. Без съмнение Осейно беше човек с изключителен ум, но тази книга беше пълен провал. Той така и не ме попита дали съм я чел. Очевидно не желаеше да чуе мнението ми, вероятно защото сам съзнаваше, че е създал един боклук и нищо повече. След известно време сам потвърди това мое предположение. Един ден въздъхна насреща ми, отпи глътка от плоското си шише и рече с леко извинителен тон:

— Е, сега вече имам малко пари в банката и спокойно мога да завърша голямата си книга…

Бях започнал да го харесвам, макар винаги да изпитвах лек страх от неговата ексцентричност. Той умееше да ме измъква от черупката ми като никой друг. Подлъгваше ме да говоря за литература, хазарт, дори и за жени. А после, претегляйки ме като на длан, не пропускаше да ме разголи. Притежаваше гениалната дарба да открива претенциозността и притвореността на всички, с изключение на собствената си особа. Когато му разказах за самоубийството на Джордън и за всичко, което бях преживял тогава във Вегас, той потъна в дълбок размисъл. После ми изложи своите възгледи — под формата на поучения, разбира се.

— Знаеш ли защо не можеш да забравиш тази история и винаги се връщаш към нея? — беше се заел да рови в някаква купчина книги и не ме гледаше. — Защото чувстваш здравата почва под краката си. Ти самият никога няма да си пръснеш мозъка, защото никой на този свят не може да те изкара чак толкова от равновесие. Знаеш, че аз те харесвам — ако не беше така, едва ли щях да те взема за помощник. Имам ти доверие, затова ще ти призная нещо. Миналата седмица ми се наложи да си променя завещанието заради онази мръсница Уенди.

Уенди беше третата му жена, която, макар отдавна омъжена, продължаваше да го тормози. В очите му се появяваше налудничав блясък само като чуеше името й. Но в онзи случай успя да се овладее сравнително бързо. Пусна особената си сладка усмивка, която го правеше да прилича на немирно момченце, макар отдавна да прехвърляше петдесетте.

— Надявам се да не ми се сърдиш, че не взех мнението ти предварително — рече. — Но посочих теб за попечител на личното ми наследство…

Бях искрено смаян от тази новина. И доволен, разбира се. Не исках да се задълбочавам повече в същината на този факт.

Не ми се щеше да ми вярва толкова много, нито пък да ме харесва. Защото аз съвсем не му отговарях със същото. Беше ми приятно в негова компания, разбира се. Искрено се възхищавах от начина, по който щракаше умът му. Бях и доста впечатлен от литературната му слава, макар че никога не признах това пред себе си. Мислех го за богат, известен и властен човек. Но когато ми гласува пълното си доверие разбрах, че всъщност е една безкрайно уязвима личност. И това ме смая. В онзи миг рухнаха много от илюзиите, които си бях изградил за него.

След няколко минути, сякаш нищо особено не беше се случило, той отново се зае да разнищва моите спомени:

— Знаеш ли, в дъното на цялата работа се крие една твоя неосъзната омраза към този Джордън. Омразата, която не смееш да си признаеш. Не знам колко пъти съм слушал вече тази история. Харесвал си го, разбира се, жалел си го, може би дори си го разбирал. Но никога не си успял да възприемеш факта, че един човек с такъв фантастичен късмет може да се самоубие. Защото знаеш, че никога не би направил подобно нещо, макар да си водил десет пъти по-окаян живот от него. И на всичкото отгоре дори си щастлив. Живееш си окаяния живот, никога нищо не си притежавал, скъсваш си задника от работа, бракът ти е еснафски, половината ти живот е минал, а нямаш никакви творчески успехи. И въпреки това си щастлив. Господи, та ти още харесваш жена си, а си женен от колко — десет, петнадесет години? Ти или си най-безчувственият задник на тоя свят, или си най-съвършеният. Знам със сигурност обаче, че си най-твърдият. Живееш в някакъв свой свят и вършиш само това, което си решил. Държиш живота си под пълен контрол. Рядко си създаваш неприятности, а когато това все пак стане, ти не изпадаш в паника, а просто се отърваваш от тях. Възхищавам се на това твое качество, но съвсем не ти завиждам. Никога не съм те чувал да кажеш лоша дума за когото и да било, но постоянно имам чувството, че пет пари не даваш за нищо! Управляваш си живота като автомобил по магистрала и кротко си свиркаш!

Млъкна и зачака реакцията ми. Беше ухилен до уши, а лукавите му зелени очи предизвикателно проблясваха. Самият факт, че може да ми говори по този начин, му доставяше удоволствие. Едновременно с това съзнавах, че действително мисли някои от тези неща за мен. Малко ме заболя, признавам.

Исках да му разкажа куп неща — как съм израснал като сираче, как съм пропуснал да оформя у себе си всичко онова, което създава характера на човека. Как не съм имал семейство, как съм живял без закрила, как не съм имал нищо, което да ме привърже към света. Имах само Арти. Преди да се оженя за Валъри аз не можех да разбера хората, които говореха за своя живот. Именно по тази причина се бях записал доброволец през войната. Разбрах, че войната е уникален опит, който не трябва да се пропуска. И излязох прав. Войната замести моето семейство. Да, така е, колкото и тъпо да звучи! Днес се радвах, че не бях пропуснал този шанс. А това, което Осейно не спомена, защото беше сигурен, че го знам, е нещо безкрайно просто — да контролираш собствения си живот съвсем не е толкова лесно. Той не можеше да знае, че монетата на щастието е нещо, което никога не съм разбирал. Бил съм нещастен през по-голямата част от живота си просто по стечение на независещи от мен обстоятелства. Станах сравнително щастлив пак благодарение на външни обстоятелства. Ожених се за Вали, създадох деца, умеех да произвеждам писано слово, с което си вадех хляба. Всичко това ме направи щастлив. Строго контролирано щастие, изградено върху онова, което бях успял да измъкна от тоталното нещастие, с което се бях родил. И по тази причина беше твърде ценно за мен. Съзнавах, че живея затворено и изглеждам скучен буржоа в очите на околните. Имах малко приятели, бях саможив и не се интересувах особено от успеха. Просто бях убеден, че той ще дойде с течение на времето.

Вторачил се в мен, Осейно продължаваше да се усмихва.

— Не познавам по-твърдо и дебелокожо копеле от тебе! — продума с нескрито възхищение той. — Никой не може да бъде прекалено близо до теб, никой не може да узнае истинските ти мисли и чувства!

Това вече беше прекалено.

— Виж какво! — рекох. — Можеш да имаш мнението ми за всичко, което искаш. Само трябва да ме попиташ. Ето ти и две даром: последната ти книга е пълен боклук, а това списание го ръководиш като лунатик.

— Нямах предвид такива неща — засмя се той. — Никога не съм казвал, че си нечестен. Както и да е… някой ден ще разбереш за какво говоря. Особено ако почнеш да гониш курвите и се натресеш на някоя като Уенди!

Уенди периодично се появяваше в редакцията. Беше красива брюнетка с налудничав поглед и заредено със сексуална енергия тяло. Беше страхотно интелигентна и Осейно нерядко й даваше книги за рецензиране. Тя беше единствената от всичките му бивши съпруги, която изобщо не се страхуваше от него. След развода беше превърнала живота му в истински ад. Веднъж забравил да й изпрати издръжката и тя направила опит да го тикне в затвора. При публикуването на всяка негова книга, тя отиваше в съда и подаваше молба за увеличение на издръжката. Същевременно беше прибрала в жилището си някакво двадесетгодишно копеле и го хранеше. Това типче се оказа закоравял наркоман и Осейно сериозно се тревожеше за децата си.

Беше ми разказвал невероятни истории за брачния си живот с Уенди. Веднъж отивали на гости, скарали се и Уенди упорито му отказвала да каже на кой етаж трябва да спре асансьора. Той побеснял и й демонстрирал номера „с удушаването на пилето“. Най-хубавият му спомен от този брак! Макар и с почерняло лице и изцъклени очи, Уенди упорито отказвала да посочи етажа. Накрая му се наложило да я пусне, защото знаел, че е по-луда от него.

По време на скандалите им, тя редовно звъняла в полицията и искала да го изхвърлят от жилището. Полицейските патрули просто губели дар слово пред абсурдните й желания и очевидната й лудост. Гледали нарязаните с ножица костюми на пода и само се блещели. Тя с охота признавала, че лично е унищожила всичките костюми на Осейно, но това не било повод той да я удря. Накрая седнала върху купчината нарязани ризи и сака, извадила вибратор и започнала да мастурбира.

За този вибратор Осейно имаше отделен раздел занимателни истории. Уенди ходила на психиатър, тъй като не можела да има оргазъм. След шест месеца му признала, че се чука с психиатъра като част от лечението. Осейно не бил ревнив, но в този случай наистина я проклел. Каза „проклел“, а не „намразил“. Има известна разлика.

Но когато пристигали сметките на психиатъра, той наистина побеснявал.

— Значи трябва да плащам сто долара седмично на някакъв тип, който шиба жена ми, а? — ревял той. — И на това му викат съвременна медицина!

Жена му решила да прекрати визитите си при психиатъра и дала специален прием по този повод. А след това си купила вибратор. Всяка вечер се затваряла в банята да не я гледат децата и пускала машинката. Всеки път постигала оргазъм. Но в този отрязък от време не искала да бъде смущавана от никого — нито от съпруг, нито от деца. Вследствие на което цялото семейство започнало да го нарича „часът на щастието“.

Осейно решил да я напусне едва когато превъртяла напълно. Започнала да дрънка наляво-надясно как Скот Фицджералд откраднал най-добрите произведения на жена си Зелда и ги публикувал от свое име, а същото правел и съпругът й. Твърдяла, че щяла да стане най-известната писателка в света, ако не било вероломството му. Осейно не издържал, хванал я за косата и натикал лицето й в един екземпляр на „Великият Гетсби“.

— Я прочети това, тъпа курво! — наредил й той. — Прочети десет изречения, а после иди да прочетеш книгата на жена му! След това ела пак да ми дрънкаш подобни глупости!

Тя послушно изчела двете книги, после се върнала и пак повторила твърдението си. Той й праснал два юмрука, насинил лицето й и си излязъл завинаги.

Съвсем наскоро Уенди беше спечелила една нова битка срещу Осейно и той кипеше от гняв. Прекрасно знаеше, че издръжката на децата му отива директно в джоба на младия нехранимайко. Дъщеря му дошла да му поиска пари за дрехи, тъй като лекарят открил, че има вагинално възпаление и й забранил да носи дънки. Момичето поискало пари за рокля от Уенди, но тя я отпратила към баща й. Това станало пет години след развода им.

За да избегне всякакви недоразумения, Осейно започнал да дава издръжката направо на дъщеря си. Уенди си траела. Но след около година изведнъж получил призовка да се яви в съда и там го обвинили, че не е изплатил нито цент на децата си за същия този период. Дъщерята дала показания в полза на баща си и Осейно бил сигурен, че съдът ще реагира в негова полза. Но за негово смайване съдията ледено му наредил не само да изплаща парите лично на майката, но и да внесе накуп издръжката за изтеклата година. Така се оказало, че трябва да плати два пъти.

Доволна от победата си, Уенди си позволила приятелско отношение с него. Но Осейно отказал да разговаря с нея и студено процедил:

— Ти си най-ужасната вещица, която съм виждал!

Не след дълго тя отново се появила в редакцията, но той категорично отказал да й даде работа и я изхвърлил. Най-много се вбесявал от факта, че тази жена и до днес не разбира защо я проклина толкова. Освен това продължаваше най-безсрамно да го одумва пред общи приятели, твърдеше, че е напълно импотентен, вероятно защото е таен педераст и си пада по малки момченца. Направи опит да му отнеме и почивката през лятото с децата, но тази битка спечели Осейно. Въодушевен от победата, той написа духовит разказ за нея и го публикува в едно от най-големите списания на страната. Страшно я издокара, вероятно защото не можеше да се справи с нея в реалния живот. Всички разбираха за кого става дума, тъй като Уенди беше достатъчно известна сред интелектуалните среди на Ню Йорк.

Била дълбоко разстроена, ако може да се вярва на слуховете и ако жена като нея изобщо може да се разстройва. За известно време го остави на мира, но по думите на самия Осейно, продължавала да присъства в кръвта му като бавно действаща отрова. Всяка мисъл за нея го караше да се зачерви, а в очите му се появяваше опасен блясък.

Един ден дойде на работа и ми съобщи, че някаква киностудия откупила една от книгите му и иска да направи филм по нея. Предлагали му да замине за тяхна сметка до Холивуд за обсъждане на бъдещия сценарий. Попита ме дали искам да отида с него и аз кимнах с глава. Но при условието да отскоча за ден-два до Вегас, за да се видя с един стар приятел. Той се съгласи. Беше между два брака и страдаше. Освен това не искаше да бъде сам на вражеската територия, за каквато смяташе киното. Искаше да има близък човек до себе си. Поне така каза. За мен предложението беше добре дошло — за пръв път в живота си щях да видя Калифорния, при това безплатно. Тогава още не знаех, че ще спечеля много повече от едно безплатно пътуване.

Осейно приключи преговорите за бъдещия сценарий на своята книга, аз се намирах във Вегас. Но още с първия самолет отлетях за Лос Анжелис, тъй като му бях обещал да пътуваме заедно по обратния път. Къли предложи да го доведа във Вегас да се запознаят, но Осейно отказа.

Заварих го полудял от нерви. Затворен в луксозния апартамент на хотел „Бевърли Хилс“, той крачеше напред-назад и яростно проклинаше. Ония типове от студията се бяха отнесли към него с открито пренебрежение. Нима не знаеха, че той е световноизвестен писател и любимец на литературната критика от Лондон до Ню Делхи и от Москва до Сидни? Нима не бяха чували, че книгите му са преведени на повече от тридесет езика, включително славянските? Но пропусна да спомене един странен факт — всеки опит да се направи филм по негова книга завършваше с финансов крах.

И за друго беше ядосан. Самолюбието му отказваше да приеме, че режисьорът е далеч по-важна фигура от автора на сценария. Опитал се да пробута някаква своя любовница за една от второстепенните роли, но онези му отказали. И побеснял напълно, когато разбрал, че това се уредило без всякакви проблеми за любовниците на оператора и някакъв второразреден актьор. Какво си въобразяват тези копелета, фучеше той. Нарочно искат да го унижат, но той ще им даде да се разберат! Скрито се надявах да го кача на самолета, преди да се втурне в студията и да им съсипе мебелировката. Беше толкова луд, че имаше голяма опасност да се разрази грандиозен скандал. След който приятелят ми несъмнено щеше да се окаже с белезници на ръцете в най-близкия участък. Но до самолета, за който си бяхме направили резервация, имаше още едно цяло денонощие. Реших да го замъкна при литературния му агент за Западното крайбрежие — един строен тип, който редовно играеше тенис и имаше куп богати клиенти от света на шоу бизнеса. Сред тях имаше няколко наистина изключителни жени и аз тайно се надявах Осейно да се заплесне по някоя. Агентът се казваше Дорън Ръд.

Човекът направи каквото може, но когато е писано да се случи нещо неприятно, то винаги се случва.

— Знам какво ти трябва — обърна се той към Осейно е приветлива усмивка на уста. — Добра вечеря в приятна компания, кратка разходка и здрав сън. Вместо сънотворно ще ти предложа един качествен минет.

Дорън беше истински магьосник в отношенията си с жените. Което не му пречеше да се подиграва с прелестите им, когато остане в мъжка компания.

Преди да приеме, Осейно, разбира се, малко се поглези. Защото все пак е обидно един световноизвестен писател и бъдещ носител на Нобеловата награда да бъде третиран като незадоволен пубертет, нали? Но Дорън Рън имаше достатъчно опит с типове като него. В „архива“ си имаше един държавен секретар, един бивш президент, там фигурираше и най-известният евангелистки проповедник в страната, събирал на своите проповеди милиони вярващи от цял свят. И притежаващ най-огромния орган в света, според поверителната информация на Ръд.

Беше истинско удоволствие да наблюдавам как опитния агент гали нараненото самолюбие на Осейно. Този процес нямаше нищо общо с безцеремонното утешение от вегаски тип, при което мадамата ти се изпраща в стаята като порция пица. Това тук си беше истинска класа.

— Познавам едно интелигентно момиче, което от години мечтае да се запознае с теб — каза му Дорън. — Изчела е всичките ти книги и е твърдо убедена, че си най-великият писател на Америка. Няма майтап! И изобщо не е от онези лекомислени куклички, които въртят опашки край продуцентите! Завършила е психология в Калифорнийския университет и си вади хляба с дребни роли в киното. Иска да завърже необходимите връзки, а след това да напише някой добър сценарий. Момиче само за теб!

Разбира се, Осейно не можеше да бъде заблуден лесно. Дорън добре знаеше, че човек като него може да бъде заблуден, само когато сам пожелае това.

— Всичко това звучи прекрасно, но ще трябва ли да я чукам? — попита с невинен глас Осейно.

Агентът вече набираше някакъв номер с върха на златния си молив.

— Шансовете ти са деветдесет процента! — отсече той.

— Защо пък точно деветдесет? — учудено вдигна вежди моят приятел. Винаги реагираше като ужилен, когато някой, започваше да му пробутва статистически данни. Мразеше статистиката откакто беше опитал да продаде някаква своя акция според котировката на „Ню Йорк Таймс“, а онези типове му я бяха платили с пет долара по-малко. Не можеше да го забрави.

Дорън се стресна и престана да върти шайбата.

— Откакто я познавам съм я пращал на петима от моите клиенти — поясни той. — Четирима от тях улучиха десетката…

— Това прави осемдесет на сто — намръщено пресметна Осейно.

Дорън не му обърна внимание и продължи да набира номера. Когато слушалката отсреща беше вдигната, той се намести удобно на въртящия си стол и хитро ни намигна. А после се спусна във вихъра на танца.

Възхищавах му се. Беше великолепен — с топъл глас и заразителен смях.

— Катрин! — пропя в слушалката той. — Какво прави моята най-най-любима клиентка? Знаеш ли, говорих с режисьора, който ще прави онзи уестърн с Клин Ийстууд. Ще повярваш ли ако ти кажа, че още помни онзи разговор с теб, проведен преди цяла година? Каза, че си била най-добра в четенето, но бил принуден да се съобразява с имената. А след като завършил филма, съжалявал за това. Както и да е… Много иска да те види. Още утре, разбира се. В единадесет или в три. Ще ти се обадя допълнително, за да ти кажа точния час. Окей? Знаеш ли, този път предчувствието ми работи. Мисля, че е настъпил момента за решителния пробив! Дошло ти е времето, момичето ми! Не, не се шегувам!

Послуша за миг, после продължи:

— Да, да, сигурен съм, че ще бъдеш страшна! Абсолютно! — извъртя театрално очи и веднага ми стана по-малко симпатичен. — Да, ще ги прослушам, а после ще ти ги пратя обратно. Хей, я познай кой е при мен в момента! Не, не е режисьор, писател е… Осейно! Няма майтап, наистина е тук. И знаеш ли какво се оказа? Той е твой почитател! Да, да… Гледал те в онзи филм… „Смърт в големия град“ и много те харесал като актриса. Честно! Аз пък му казах, че ти отдавна харесваш неговите книги. И знаеш ли какво ми хрумна? Тази вечер сме запазили маса в „Чейзънс“ и няма да е лошо да се присъединиш към нас. Ще се запознаете, пък и ще ни красиш масата. Мистър Осейно не си пада по разните пеперудки, а аз вече съм сигурен, че двамата ще си допаднете. Просто едно приятелско прекарване. Чудесно! Точно в осем ще пратя колата да те вземе. Довиждане засега, скъпа!

Агентът затвори телефона, облегна се доволно назад и ни пусна очарователната си усмивка.

— Мадамата наистина няма грешка — увери ни той.

Забелязах, че Осейно беше леко потиснат по време на този спектакъл. Обичаше жените по свой особен и бих казал почтен начин. Не обичаше да гледа как ги мамят и често казваше, че е по-добре него да изработят, отколкото той някоя жена. Отдавна знаех философията му по отношение на свалянето и влюбването, знаех защо е по-добре в този процес да бъдеш жертвата.

— Нещата са много прости — казваше той. — Когато си влюбен в някоя мадама, на тебе ти е гот, независимо дали тя те работи или не. Ти си човекът, който се чувства прекрасно, ти си онзи, който изпитва наслада от всяка минута. А на нея й е тъпо. Защото ти си правиш кефа, а тя работи. По тази причина е излишно да пискаш, когато разбереш измамата.

Тази вечер философията му очевидно щеше да бъде подложена на изпитание. Но той се прибра още преди полунощ, позвъни в стаята ми и отскочи да ми разкаже какво е станало с тази Катрин. Всичко тръгнало добре. Мадамата се оказала очарователна дребничка брюнетка, която проявила неподправен интерес към личността му. Била страшно развълнувана, че е на една маса с великия Осейно, открито го обожавала. Дорън разбрал накъде вървят нещата и изчезнал още след кафето. Осейно и Катрин си поръчали нова бутилка шампанско, след което възнамерявали да се приберат в хотела. И точно в този момент разбрал, че няма да улучи десетката. Можел, разбира се, да оправи нещата. Но не го направил, защото било засегнато самолюбието му.

Работата развалил един от най-известните холивудски актьори, на име Дики Сандърс. Носител на Оскар, участник в шест последователни филма с изключителен касов успех. Джудже. Не е толкова лошо, колкото звучи. Съвсем малко не му достигало да минава просто за един възнисичък мъж. Страхотно красиво джудже, истински портативен Джеймс Дийн. Имал същата тъжна и сладка усмивка, която оказвала добре пресметнат и напълно опустошителен ефект сред жените. Никоя не била в състояние да му устои. И коя ли наистина би пропуснала шанса да се пъхне в леглото с едно толкова красиво джудже? Този въпрос зададе по-късно Дорън, а аз бях принуден да призная, че е прав.

Ето защо, когато Дики Сандърс влязъл в ресторанта, присъстващите мъже престанали да съществуват. Бил сам и се отбил на масата им да поздрави Катрин, която познавал от някакъв филм, в който играли заедно. Веднага станало ясно, че Катрин го обожава точно два пъти повече от Осейно. Естествено, приятелят ми побеснял, зарязал я на масата с джуджето и се прибрал в хотела.

— Какъв шибан град! — оплака се той с истинско възмущение. — Мъж като мен да изгуби играта заради някакъв нещастен гном!

Страхотно се дразнеше, че тук неговата известност не означава нищо. Никой пет пари не даваше, че е носител на разни там „Пулицъри“ и „Национални награди“, а още по-малко, че скоро ще бъде предложен и за Нобеловата. Не можеше да си намери място от ярост. Бяха го зарязали заради някакво човече, високо не повече от метър! Накрая се наложи да го грабна през кръста и насила да го отведа в стаята му. Тръшнах го на леглото и рекох:

— Виж какво, той съвсем не е джудже, а просто един много нисък мъж!

На другата сутрин станахме рано, взехме такси до летището и се настанихме в огромния „джъмбо“, който щеше да ни отведе в Ню Йорк. Осейно продължаваше да бъде потиснат не само защото се беше разминал с десетката при Катрин, а и защото бяха отхвърлили филмовата версия на романа му. Той беше предварително убеден, че сценарият е боклук и се оказа прав. Настроението му беше отвратително. Още не бяхме излетели, когато направи знак на стюардесата и си поиска уиски.

Местата ни бяха непосредствено зад издутата предна част на боинга. Съседите ни оттатък пътеката бяха двойка слаби и елегантно облечени хора на средна възраст. Върху лицето на мъжа се беше запечатал плачлив и малко обиден израз. Човек би могъл да си помисли, че този мъж живее в свой частен ад, който е заслужил напълно поради очебийната си арогантност, скъпите си дрехи и злобните си очички. Той страдаше, но с удоволствие би накарал и всички край него да изпитват същото.

Жена му беше олицетворение на класическата злобарка. Беше очевидно богата и това си личеше от всеки жест, дори от начина, по който взе листа с менюто от ръцете на стюардесата.

Когато чуха поръчката на Осейно и двамата го изгледаха с подчертано отвращение и погнуса. И то не само защото технически погледнато, той нямаше право да си поръчва алкохол по това време на денонощието.

Жената притежаваше онази плакатна красота, която се постига чрез намесата на някой добър пластичен хирург. Тялото й беше равномерно загоряло, вероятно от редовната употреба на кварцови нагреватели. Устата й беше свита в онази вечно недоволна и капризна гримаса, която може да направи грозна и много по-хубава жена от нея. В краката си беше поставила мрежеста чанта, в която мърдаше прелестно френско пуделче. Копринената козинка в сребрист цвят падаше на красиви къдрици над розовото му носле, а на шията му имаше също такава розова панделка. Подобна панделка, но с по-малки размери, се поклащаше и на тънката му опашница. Беше най-красивото и най-щастливо кученце на света. Двете нещастни човешки същества, които го притежаваха, очевидно се гордееха с него. Лицето на мъжа видимо омекваше, когато свеждаше поглед към животинчето, а жената щеше да се пукне от дребнособственическа гордост. Приличаше на грозна бабичка, която се хвали с девствената си дъщеря, преди да я отведе на пазара. Час по час спускаше ръка към пуделчето, а то благодарно я облизваше. Сякаш гледах папата, който протяга ръка за целувка.

Осейно притежаваше необикновеното качество да не пропуска нищо около себе си, дори когато се е обърнал на другата страна. Свит в креслото, той не отделяше поглед от течността, която се поклащаше в чашата му. После ме ръгна с лакът и изведнъж се ухили:

— Ако сега ме попитат кой предпочитам да ми направи един минет — кучето или мадамата, несъмнено ще избера кучето!

Размърдах се неспокойно на мястото си, макар че жената едва ли можеше да долови думите му сред грохота на самолетните двигатели. Тя ни хвърли един студен и мръсен поглед, но по всяка вероятност така си гледаше изобщо.

Изпитвах чувство на вина, че както тя, така и съпругът й, са ми толкова антипатични. В края на краищата и те са хора като всички останали. Кой съм аз, та да преценявам техните достойнства и недостатъци?

Обърнах се към Осейно и прошепнах:

— Може би не са толкова отвратителни, колкото изглеждат!

— Напротив, точно такива са! — поклати глава той.

Това не беше съвсем в неговия стил. Той наистина можеше да се покаже и шовинист, и расист, но никога не го правеше с цялото си сърце. Затова не му обърнах особено внимание, поех от ръцете на стюардесата подноса с храната и започнах да му разказвам разни случки от живота във Вегас. Той все не можеше да повярва, че човек като мен някога е бил непоправим комарджия.

Забравил напълно съседите си, аз се обърнах към него:

— Знаеш ли думата, която използват комарджиите за смъртта?

— Не.

— Асо пика — усмихнах се аз.

— Прекрасно! — възхити се Осейно, малко пресилено според мен.

— Точно тази дума употреби Къли на сутринта след самоубийството на Джордън — продължих аз. Слезе в казиното и рече: „Онзи нещастник Джордън извадил асо пика! Глупакът му с глупак!“

Млъкнах, завладян от спомените. Защо едва сега си спомних, че Къли беше прибегнал до този жаргон?

— Защо го е направил според теб? — попита Осейно. Не беше кой знае колко любопитен, но виждаше, че съм развълнуван.

— Кой може да знае, по дяволите! — рекох. — Тогава се мислех за страшно мъдър тип и си въобразявах, че Джордън ми е напълно ясен. Знаеш ли, действително беше на път да ми стане ясен, но точно тогава извади от ръкава си проклетото асо пика! И с това ме довърши. Накара ме да не вярвам в човечността, в трагичната човечност на цялата му душа! На никого не позволявай да те заблуждава по отношение на човечността!

Осейно се ухили и кимна с глава по посока на двойката оттатък пътеката.

— Особено на такива, нали? — попита той.

А аз изведнъж разбрах, че именно присъствието на тази двойка ме е принудило да се върна на вегаските си спомени. Хвърлих кос поглед към жената и кимнах:

— Сигурно.

— По принцип си прав — рече той. — Но понякога всичко се обръща наопаки, особено когато става въпрос за богаташи. Знаеш ли какво им е сбърканото на богаташите? Мислят си, че не са по-лоши от другите само защото разполагат с един куп мангизи!

— А не е ли така?

— Не е — поклати глава приятелят ми. — Те са като гърбавите.

— Значи гърбавите не са като всички останали, така ли? — попитах. За малко да кажа „джуджета“, но успях да спра езика зад зъбите си.

— Не са. А това се отнася и за еднооките, инвалидите, критиците, грозните мадами и бъзливите мъже. Всички те трябва да работят върху себе си, за да станат като другите. Тия двамата отсреща не са правили нищо подобно и затова никога няма да бъдат като другите!

Всичко това ми прозвуча доста нелогично и ирационално, беше далеч от блестящата убедителност на стила му. Но Осейно беше прекарал една тежка седмица, в края на краищата. На всекиму се случва да бъде пренебрегнат заради едно джудже. Замълчах си.

Приключихме с обяда. Осейно отпи глътка от скапаното шампанско, за да пробута храната, която дори в първа класа беше толкова противна, че всеки пътник с удоволствие би я заменил за обикновен хотдог, купен на улицата в Кони Айлънд. Отпред спуснаха екрана за прожекцията на обичайния при всички дълги пътувания приключенски филм. Осейно дръпна стола си и се изправи. Насочи се към витата стълбичка, по която се отиваше в барчето на огромния самолет. Аз допих кафето си и го последвах.

Заварих го настанен удобно в едно кресло с висока облегалка. Извади от своите дълги хавански пури и двамата запалихме. Бях започнал да ценя тези пури и Осейно открито се радваше на този факт. Предлагаше пура на всекиго, но неизменно следеше каква ще бъде по-нататъшната й съдба. Приемеш ли пура от него, трябва да внимаваш, защото той следи дали й се наслаждаваш както трябва.

Барчето започваше да се пълни с хора. Дежурната стюардеса разбъркваше коктейли. Когато донесе на Осейно поръчаното мартини, тя за миг приседна на страничната облегалка на креслото му, а той сложи ръка в скута й и я улови за китката.

Не за пръв път се убеждавах, че едно от предимствата на известността е именно това — да ти прощават подобни волности. Защото разполагаш с необходимата самоувереност, а младото момиче, с което си решил да се държиш по-свободно, съвсем не те взема за дърт мръсник. То е по-скоро поласкано от вниманието на една толкова известна личност и положително не би имало нищо против да скочи в леглото ти. Дори ще го направи с мисълта, че преживява нещо изключително. Такива като него никога няма да разберат, че известната личност Осейно е готов да вдигне краката на всичко, което носи пола. Което не е чак толкова лошо, колкото изглежда, след като мъже с неговата слава го правят не само с притежателните на поли, но и със собствениците на панталони.

Стюардесата беше наистина очарована от Осейно. Към нас се насочи една пътничка със стройна фигура и интересно, малко шантаво лице. Приведе се над Осейно и каза, че неотдавна е прекарала сърдечна операция, цели шест месеца не се е докосвала до мъж и е готова да го направи веднага. Жените винаги говорят на приятеля ми по този начин. Въобразяват си, че могат да му дрънкат каквото им хрумне само защото е писател и следователно ще ги разбере. Е, не забравят и славата му, разбира се. Коя жена не иска да има в колекцията си мъж като него — известен писател и страхотен женкар?

Осейно извади малка златна кутийка във формата на сърце. Взе си едно от хапчетата, които бяха вътре, после предложи и на двете жени край себе си.

— Хайде, вземете — подкани ги той. — Това ще ни повдигне настроението и скоро ще литнем като волни птички!

За миг се замисли, после дръпна кутийката от мадамата с операцията.

— Не, вие не трябва да вземате това. Може да ви навреди.

Което означаваше, че мадамата е чисто и просто отписана.

Хапчетата не бяха наркотик, а просто силна доза пеницилин, която Осейно неизменно поглъщаше преди контакт с непозната жена. Вземаше ги за профилактика срещу евентуални венерически неприятности, а това, че ги предлага и на партньорката си беше само допълнителна застраховка. Своето преглътна с помощта на солидна глътка мартини. Погледна очаквателно усмихнатото униформено маце до себе си и то покорно глътна едно хапче. После кутийката се озова под моя нос, но аз отказах с поклащане на глава.

Стюардесата беше наистина очарователно момиче, но това съвсем не означаваше, че лесно ще се справи със сърдечната мадама. Опитвайки се да стане център на вниманието, тя се облегна на рамото на Осейно и глезено го попита:

— Женен ли сте?

И тя, и всички останали знаеха отлично, че не само е женен, но го е правил пет пъти подред. Онова, което момичето не можеше да знае, беше фактът, че Осейно се дразни от подобни въпроси. Те го карат да се чувства виновен, да изпитва угризения за това, че мами съпругите си, включително и онези, с които отдавна се е развел.

Той вдигна глава, усмихна се на стюардесата и хладно отвърна:

— Женен съм, моето момиче. Освен това имам сериозна любовница и стабилна приятелка. В момента просто ми се иска да ударя една пушка на крак в тоалетната!

Думите му прозвучаха толкова обидно, колкото бяха замислени. Младото момиче се изчерви, стана и се върна към задълженията си.

Осейно се настани по-удобно и се приготви за приятен разговор със сърдечната мадама, насочен, естествено, към първото й чукане след толкова време въздържание.

— Вижте какво — започна да я поднася той. — Сега нямате нужда от елементарен и груб тек! Той няма да донесе никакво удоволствие на партньора ви, защото вие ще сте уплашена и ще си личи. Номерът е друг — да успеете да накарате този тип да поработи с езиче. Вземате си едно приспивателно, задрямвате си кротко, а онзи си работи. Разбирате ли? Но за целта ще ви трябва истински майстор, артист в тая работа!

Жената леко се изчерви, а Осейно се хилеше. Аз също се притесних. Изпитвах странно привличане към подобен род жени. Вероятно остатък от пубертета с онова главозамайващо влюбване от пръв поглед. След около час ми минаваше, вероятно и с тази щеше да стане така… Ясно виждах посоката, в която се насочваха мислите й — в момента се питаше дали Осейно не може да свърши работата, която така живописно й очерта. Не можеше да знае, че е прекалено стара за него, а той разиграва тази малка пиеска със строго определена цел — да закове младата стюардеса.

Ей тъй си препускахме с хиляда километра в час и нищо не усещахме. Но Осейно взе да се напива и нещата започнаха да стават опасни. Сърдечната мадама също се понакърка, взе да хленчи, че изпитва ужасен страх от смъртта, но нито за миг не забрави основната си задача — да намери човек да й свърши работата както трябва, и то веднага! Осейно очевидно се изнерви от нея.

— Винаги можеш да изиграеш асо пика, моето момиче! — рече той и се ухили мрачно, срещнал неразбиращият й поглед.

Жената не знаеше за какво говори той, но в замяна на това ясно разбра, че я изпращат на кино. Обиденият израз на лицето й нервира Осейно още повече. Той си поръча ново питие, а младата стюардеса го тръсна отпреде му и се отдалечи с онова младежко презрение, от което по-възрастните мъже винаги страдат. А днес на Осейно възрастта доста му личеше.

Точно в този миг в барчето се появи двойката с красивото пуделче. В такава жена положително никога не бих се влюбил. Недоволната уста и покритата с изкуствен тен кожа на лицето, от което хирургическият нож беше изрязал всички човешки черти, бяха твърде противни. Те можеха да събудят някакви желания само у мъж, който е с подчертани садомазохистични наклонности. Съпругът й беше взел под мишница красивото пуделче, което весело въртеше глава и показваше червеното си езиче. С животното в ръце този тип изглеждаше странно безпомощен. Както обикновено, Осейно с нищо не показа, че е забелязал присъствието им. А те очевидно знаеха кой е, вероятно от многобройните му появи по телевизията. Нали стотици пъти се беше правил на интересен пред окото на камерата? Което едва ли му е било от особена полза…

Двамата си поръчаха по едно питие, жената каза нещо с тих глас и мъжът пусна кученцето на пода. То за известно време остана край тях, после бавно тръгна да се разхожда из помещението. Знаех, че Осейно не обича животните и ме обзе тревожно чувство. Малко се поуспокоих като видях, че не обръща никакво внимание на малката къдрава топчица, която душеше крачолите му. Изглеждаше напълно погълнат от разговора си със сърдечната мадама. Тя се наведе, поправи розовата панделка на пуделчето, а то извади розовото си езиче и с благодарност я близна по ръката. Никога не съм разбирал от животни, но в този момент имах чувството, че това пуделче е секси. Защо ли са го купили онези двамата с намръщените лица? Кучето завърши обиколката на барчето, върна се при господарите си и седна в краката на жената. Неизвестно защо тя си сложи едни зловещи слънчеви очила и каза нещо на стюардесата, която й поднасяше питието. Момичето изненадано я погледна.

Предполагам, че точно в този момент у мен задрънчаха сигналните звънци. Осейно вече беше доста къркан и нервността му си личеше отдалеч. Не обичаше тесните пространства, още по-малко обичаше да разговаря с жена, която няма намерение да сваля. Знаех какво занимава съзнанието му в този момент мислеше си как да подмами младата стюардеса към тоалетната, за да я обладае на крак — кратко и яростно. Момичето ми донесе още едно уиски и се наведе към ухото ми. Осейно ми хвърли кратък ревнив поглед. Очевидно си помисли, че момичето ми се слага, а това би било нов плесник за самолюбието му, по-болезнен от всички останали. Той, разбира се, можеше да приеме, че едно момиче ще предпочете някой по-млад и по-хубав от него мъж, но не понасяше, когато пренебрегваха неговата известност.

Но стюардесата ми прошепна нещо, което предвещаваше сериозни неприятности.

— Онази жена отсреща настоява мистър Осейно да си загаси пурата, защото кучето й се дразнело от дима — каза тя.

Всемогъщи боже! Та това куче изобщо не трябва да бъде тук, в барчето, а още по-малко да тича между масите! Всички знаеха, че според правилника то не трябва да напуща пътната си чанта!

— Какво да правя? — разтревожено ме попита момичето.

Допускам, че нося известна вина за онова, което се случи в следващите минути. Отлично съзнавах, че Осейно всеки миг може да побеснее, особено при създалите се обстоятелства. Но надделя вечното ми любопитство по отношение на човешкото поведение. Исках да видя дали стюардесата ще има куража да каже на човек като Осейно да загаси любимата си хаванска пура заради някакво си куче. Особено след като специално заради пушенето си беше взел билет първа класа. А исках да видя и друго — как ще нагласи онази хубостница с мръсната извивка на устните. Аз самият бих загасил пурата си и с това въпросът щеше да бъде приключен. Но познавах Осейно доста добре и бях сигурен, че той по-скоро би взривил самолета, отколкото да направи нещо подобно.

Стюардесата продължаваше да стои до мен в очакване на отговор.

Свих рамене и рекох:

— Постъпете според правилника.

Беше един мръснишки отговор и момичето ясно усети това. В същото време очевидно й се прииска да унижи по някакъв начин известният писател, който беше престанал да й обръща внимание. Беше все още дете и, разбира се, постъпи по най-лесен начин — както всяко дете. Оправдавам я, тъй като не познаваше Осейно отблизо, а на външен вид той изглеждаше далеч по-безобиден от оная кучка с опънатото лице и капризната извивка на устата.

И стана тя, каквато стана!

Стюардесата пристъпи към приятеля ми и каза с висок и звънлив глас:

— Бихте ли загасили пурата си, сър? Дамата отсреща твърди, че пушекът дразни кучето й.

Яркозелените очи на Осейно бавно се превърнаха в две парченца лед. Той ги заби като свредели в лицето на стюардесата и отчетливо промълви:

— Я повтори още веднъж!

В този миг бях готов да скоча от самолета. Единствен в барчето разбирах какво означават разкривените от маниакална ярост черти на лицето му. Вече нищо не изглеждаше като шега. Оная отсреща го гледаше с неприкрито отвращение и просто умираше за скандал. Колкото по-див, толкова по-добре — това съвсем ясно си личеше от лицето й. Съпругът й гледаше навън, към безкрайния хоризонт. Явно беше сигурен, че жена му ще спечели предстоящата битка. На устните му играеше лека и доволна усмивка. Малкото й красиво пуделче беше единственият притеснен участник в събитията. То дишаше на пресекулки и тихичко проскимтяваше. Барчето наистина беше доста задимено, но това съвсем не се дължеше единствено на пурата на моя приятел. Почти всички, пушеха и човек имаше усещането, че собствениците на кучето се готвят да забранят въобще пушенето в самолета.

Стюардесата замръзна на мястото си, неспособна да промълви нито дума. Беше явно изплашена от израза върху лицето на Осейно. Но мадамата отсреща не изпитваше подобни чувства и очевидно се радваше, че е успяла да го вбеси. Личеше, че никога през живота си не е получавала здрав плесник през противната уста и няма никаква представа как се чувства човек, внезапно останал с няколко зъба по-малко. Тя дори се наведе към Осейно с очевидното намерение да му подхвърли някаква реплика, без да държи сметка, че по този начин попада в обсега на дългите му жилести ръце. Затворих очи от ужас. В следващата частица от секундата ушите ми доловиха студеният й и противен глас.

— Вашата пура дразни кучето ми — рече мадамата. — Бихте ли престанали да пушите?

Самите й думи бяха противни, но още по-противен беше тонът, с който бяха казани. Личеше, че очаква спор по въпроса за присъствието на кучето в барчето. Отлично знаеше, че тук пушенето е разрешено. От друга страна усещаше, че Осейно положително би загасил пурата си, ако беше му казала, че тя самата се дразни от дима. Но нарочно искаше да го подразни. Търсеше си белята, та й се ревеше!

Всичко това Осейно оцени за частица от секундата. Според мен отлично разбра какво иска онази хубостница и именно това го накара да побеснее. На лицето му бавно се изписа усмивка, която би се сторила дори любезна за всеки страничен наблюдател. Но ледените зелени очи проблясваха с необуздана ярост.

Не се развика, нито заби юмрука си в противната мутра на мадамата. Хвърли един поглед на съпруга й, просто да види реакцията му. Онзи продължаваше да се усмихва с отсъствуващ поглед. Очевидно одобряваше действията на жена си. Осейно се пресегна и бавно остави димящата пура в пепелника пред себе си. Жената продължаваше да го гледа с неприкрито отвращение. Ръката му бавно се спусна под масата и всички помислиха, че е решил да погали красивото пуделче. Но пръстите му се стегнаха около шията на животинчето и аз разбрах, че ще се случи нещо страшно.

Всичко стана прекалено бързо, за да успея да се намеся. Осейно скочи на крака, вдигна във въздуха животинчето и започна да го души. То зина и се задави, а красивата му опашчица щръкна от ужас. Очичките му зад къдравите косми на главичката всеки момент щяха да изскочат от орбитите си. Жената изкрещя, скочи и заби нокти в лицето на Осейно. Съпругът й не мръдна от мястото си. В този момент самолетът попадна в малка въздушна яма и всички присъстващи се олюляха. Но Осейно, вече доста пиян, не успя да запази равновесие и се просна по очи на пътеката. Ръцете му продължаваха да стискат шията на пуделчето, но беше ясно, че ще трябва да го пусне, за да може да се изправи. Жената виеше с неистов глас, а стюардесата пищеше от ужас. Осейно успя да се изправи, пусна една от любезните си усмивки на втренчените в него посетители на бара и направи крачка към побеснялата мадама. Тя кой знае защо реши, че ще започне да й се извинява и продължи да го засипва с обиди. Не можа да схване, че просто е променил намерението си и възнамерява да удуши нея, а не бедното кученце. Изведнъж това й стана безпощадно ясно и тя млъкна с раззината уста.

— Сега ще ти видя сметката, кучко! — процеди с лудешко спокойствие Осейно. После скочи отгоре й. Първият му удар попадна в опънатата кожа на скулата й, а вторият предотвратих аз, успял най-сетне да се изправя помежду им. Но той все пак успя да я докопа за гърлото и тя пронизително изпищя. После барчето се превърна в летяща лудница. В самолета вероятно е имало специална охрана, тъй като двама едри мъже в цивилни дрехи извиха ръцете на Осейно с професионална лекота, а после дръпнаха сакото му надолу и го превърнаха в нещо като усмирителна риза. Но той беше толкова бесен, че ги отхвърли от себе си и продължи да налита към мадамата. Всички останали бяха вцепенени от ужас. Направих опит да го успокоя, но той изобщо не ме чуваше. Откачил напълно, той псуваше с пълни гърди. Двамата мъжаги от охраната се опитваха да го успокоят, назовавайки го по име. Единият от тях — красив мъж с широки рамене, го попита дали ще се държи прилично, ако го пуснат. Но Осейно продължаваше да се дърпа и мъжът изгуби търпение.

Осейно си позволяваше да беснее по две причини — едната беше самата му пакостническа натура, а другата — че всичко ще му се размине, просто защото е известен писател. Мъжът от охраната инстинктивно чувстваше това. Но вече ставаше въпрос за нещо друго — противопоставяха се на самеца у него, предизвикваха мъжката му сила. Ето защо и той побесня. Сграбчи косата на Осейно и така му изви главата назад, че почти счупи врата му. След това го стисна за гърлото и просъска:

— Ей сега ще ти откъсна главата като на пиле, мръсник такъв!

И в следващия миг великият писател Осейно беше кротък като агънце.

А след това настъпи истинска бъркотия, господи! Появи се командирът на самолета и нареди да поставят усмирителна риза на Осейно. Едва успях да го разубедя. Хората от охраната опразниха барчето, а на нас двамата наредиха да останем там до края на полета. Когато кацнахме в Ню Йорк изчакахме всички да слязат и едва тогава ни пуснаха. От мадамата с капризната гримаса нямаше и следа. Аз все пак успях да видя как я беше наредил Осейно и гледката ме изпълни с удовлетворение. Докато хората от охраната изтикваха нея и мъжа й от барчето, една от стюардесите изтриваше кръвта от лицето й. Едното й око беше напълно затворено от огромен оток, а противните й устни бяха здравата нацепени. Мъжът й носеше пуделчето, което, съвзело се напълно, махаше опашчица с любов и благодарност. Неизбежните при такива случаи официални жалби бяха уредени от адвокатите. Разбира се, вестниците описаха инцидента с най-големи подробности. Най-великият писател на Америка и почти сигурен притежател на поредната Нобелова награда за литература едва не убива малко френско пуделче! Горкото животинче! Какъв мръсник е този Осейно! Оная курва се оказа собственичка на внушителна купчина акции в авиационната промишленост плюс доста милиончета в банката. Екипажът на самолета се беше справил отлично със създалата се ситуация и тя нямаше как да заплаши авиокомпанията дори с бойкот. А на Осейно изобщо не му пукаше. Не изпитваше никакви симпатии към домашните животни и спокойно отсече:

— Щом мога да ги ям, значи мога и да ги убивам!

Подхвърлих му, че едва ли някога в живота си е ял кучешко, но той сви рамене:

— Опечи го както трябва, сложи му необходимите подправки и ще го хапна като нищо!

Пропусна да отбележи само едно — онази ненормалница беше човек, все пак. И по тази причина не заслужаваше да бъде обезобразена по начина, по който го стори Осейно. Въпреки че наистина беше луда и просто плачеше за един юмрук в зъбите. На по-ранен етап приятелят ми несъмнено би се съобразил с този факт, но сега не успя да го направи.

25.[1]

Пуделчето оживя, а собственицата му не подаде жалба в съда. Изглежда не й пукаше, че лицето й е размазано, може би дори е изпитала удоволствие от този акт. След известно време Осейно получи от нея писмо в съвсем коректен тон, което очевидно целеше нормализиране на отношенията. Осейно издаде странен звук и хвърли писмото в кошчето за боклук.

— Защо не я пробваш? — подкачих го аз. — Може да се получи нещо интересно!

— Не обичам да бия жени — отвърна той. — А тая кучка явно няма нищо против да я използвам като боксов чувал!

— Вероятно ще се окаже втора Уенди — рекох. Знаех, че въпреки всичките мръсотии, които му прави, Уенди продължаваше да го привлича.

— Само това ми липсва! — ухили се той. Разбра добре какво искам да му кажа. Подозирах го, че изпитва удоволствие, когато зашлеви някоя мадама, той пък държеше да ми покаже, че съм на погрешен път.

— Уенди е единствената от всичките ми жени, която съм удрял — рече. — Останалите не успяха да ме предизвикат чак дотам, макар да се чукаха с най-добрите ми приятели, смучеха ми мангизите, съдеха ме за издръжки и пускаха всякакви клюки по мой адрес. Не успях да ги намразя. С всичките поддържам приятелски отношения. Но онази мръсница Уенди е нещо съвсем различно — тя си е родена вещица. Ако бях останал женен за нея, положително щях да съм й видял сметката!

Инцидентът с пуделчето стана известен в нюйоркските литературни кръгове и Осейно сериозно се тревожеше, че това ще навреди на намеренията му да постави кандидатурата си за Нобеловата награда.

— Онези шибани скандинавци направо умират за кучета! — кратко изрази опасенията си той.

А след това се зае да стабилизира разклатената си репутация. Написа специални писма до всички свои познати с известно влияние в света на литературата, публикува куп статии и хвалебствени рецензии за критическите трудове на някои от тях. Продължаваше да пише и есетата си на литературни теми, които според мен си оставаха пълен боклук. Мислеше и говореше единствено за своя велик роман и предстоящото му излизане. Всичко останало се раждаше на раздрънканата пишеща машина, на която чукаше с два пръста, когато успееше да й намери място върху претрупаното си писалище. Не съм виждал друг човек да трака толкова бързо с два пръста — машината му трещеше като истинска картечница. Под звуците на тази канонада се роди дефиницията на истинския американски роман, беше обяснено на света защо в Англия няма добра литература, с изключение на шпионските романи, бяха разбити на пух и прах автори като Фокнър, Мейлър, Стайрън и Джоунс — все имена, които можеха да го конкурират за Нобеловата награда. Пишеше все така превъзходно, езикът и стилът му бяха толкова убедителни, че читателят неволно заставаше на неговите позиции. Единствената цел на тази трескава дейност беше отстраняването на конкуренцията.

Но ако някой заинтригуван читател реши да се запознае по-отблизо със съвкупното му творчество, той бързо откриваше същността на проблема — репутацията на Осейно в света на литературата се дължеше предимно на първите му два романа, издадени преди близо двадесет години. Всичко останало — както прозата, така и публицистиката му — носеше белега на посредствеността.

На практика през последните десет години той беше изгубил голяма част от своята репутация на добър разказвач. Издаваше набързо написани книги, създаваше си доста врагове с начина, по който ръководеше списанието. Дори когато решаваше да целуне задника на някое литературно величие, той го правеше с такава снизходителна арогантност, сякаш сам беше участвал в изграждането на неговия авторитет. (В една статия по повод годишнината от рождението на Айнщайн, например, той занимаваше читателите предимно със собствената си особа, отделяйки едва няколко реда за великия учен.) Така човекът, когото беше решил да изчетка, обикновено се превръщаше в негов яростен противник. Един от последните му материали предизвика огромен скандал. В него твърдеше, че основната разлика между френската литература от деветнадесети век и английската проза за същия период се състои в простия факт, че френските писатели са имали богат сексуален живот, а английските — никакъв. Абонатите на списанието ни затрупаха с гневни протести.

Личното му поведение продължаваше да бъде скандално. Инцидентът в самолета стана достояние както на издателите ни, така и на жълтата преса, която го разду до чудовищни размери. По време на една от своите лекции в някакъв калифорнийски колеж свалил деветнадесетгодишна студентка, която, макар и сериозна ценителка на литературата, имала външността на холивудска шантонерка. Прибрал я при себе си в Ню Йорк, а след това започна да я мъкне по всички литературни сбирки. По това време беше прехвърлил петдесетте, но все още нямаше бял косъм. Само беше доста напълнял. Застанали един до друг, двамата предизвикваха чувство на неудобство. Особено когато Осейно се напиеше, а момичето го помъкваше към къщи. Към всичко това можеха да се прибавят още куп неща — например фактът, че пишеше халтурите си изключително в работно време, че мамеше деветнадесетгодишната си приятелка с някаква четиридесетгодишна писателка, току-що публикувала своя пръв бестселър. Самата книга не беше нищо особено, но Осейно най-безсрамно й отдели цяла страница в списанието, а авторката нарече „изгряващата звезда на небосклона на американската литература“.

Особено силно ненавиждах навика му да раздава наляво-надясно свои цитати. Негови „мъдри“ мисли можеха да се видят върху кориците на всякакви литературни боклуци. Като например: „Това е най-добрият роман от Стайрън насам“. Или: „Шокиращо произведение с динамика, която просто спира дъха ви“ (това специално беше един подличък цитат — хем прави услуга на автора, хем намеква на читателя, че спокойно може да мине и без тази книга).

Не ми беше трудно да разбера, че този човек започва да откача. Бях сигурен, че е нередовен, но не можех да открия причината за това. Лицето му беше болнаво и подпухнало, а зелените му очи святкаха с налудничав блясък. Нещо и в походката му не беше в ред — крачеше някак спънато и често залиташе. Безпокоях се за него. Защото бях успял да се привържа към този странен тип. Въпреки очевидната му непочтеност, въпреки противното му женкарство, въпреки склонността му към халтурата. Беше единственият човек, с когото разговарях за бъдещата си книга. Даваше ми кураж и съвети, дори се опитваше да ми отпусне заем, макар сам да беше затънал в борчове до гуша, обречен цял живот да изплаща огромни суми на петте си бивши съпруги и два пъти повече деца. Количеството печатно слово, което публикуваше, беше направо смайващо. Независимо от качеството му. Негови материали излизаха най-малко в две-три месечни издания, всяка година издаваше поне една публицистична книга по предварително поръчана „гореща“ тема, пишеше ежеседмичните си есета в нашето списание, редактираше чужди материали, а отгоре на всичко предлагаше и внушителен брой нелоши киносценарии. Печелеше огромни суми, но винаги беше без пукнат цент. Знаех точната сума на дълговете му, която беше направо астрономическа. Една част от нея бяха заеми, а друга — аванси за още ненаписани книги. Веднъж му споменах, че никога няма да се измъкне от дупката, която сам си копае. Но той само махна с ръка и се засмя.

— Най-силните ми козове са вътре в тая дупка — каза ми по друг повод той. — Приближавам края на големия си роман. Още най-много година и ще бъде готов. И тогава пак ще съм богат. Ще замина за Скандинавия да си получа Нобеловата награда. Представяш ли си колко прекрасни блондинки ни чакат там? Луди ще ги направя!

В пътуването за Нобеловата награда неизменно включваше и мен.

Най-често спорехме, когато държеше да чуе мнението ми за някое от своите литературни есета. Отказвах да ги коментирам, твърдейки, че съм просто един разказвач без теоретична подготовка. А той побесняваше.

— Ти си обладан от божествено вдъхновение творец! — започвах да го четкам аз. — Ти си интелектуалец, който има акъл да роди сто различни подхода към съвременната литература. А аз съм един обикновен касоразбивач. Залепям ухо на ключалката и чакам да чуя прищракването на комбинацията…

— Стига с тия касоразбивачески боклуци! — крещеше той.

— Ти просто се държиш настрана! Ти имаш идеите, защото ти си истинския творец! Много обичаш да си представяш, че си велик магьосник и има в ръкава ти такива номера, с които можеш всичко да контролираш — живота си, прозата си, капаните, които ти поставят другите! Ето какъв си ти!

— За магьосника не си прав — възразявах аз. — Магьосникът си прави магиите и толкова.

— И това е достатъчно, така ли? — питаше ме той с тъжна усмивка на лице.

— За мен е достатъчно.

— Едно време и аз бях велик магьосник — поклащаше глава Осейно. — Нали си чел първата ми книга? Признай, че е истинска магия!

— Чиста магия! — убедено кимнах аз. Тази книга наистина я обичах.

— Но за мен това не беше достатъчно.

Толкова по-зле за теб, помислих си аз, той веднага отгатна мислите ми.

— Не е така — рече. — Не бих могъл да я повторя. Защото не искам, а вероятно и не мога. След написването на тази книга престанах да бъда магьосник. Превърнах се в обикновен писател.

Безразлично свих рамене.

— Животът ми отиде по дяволите и ти добре виждаш това — продължи той. — Изпитвам завист към твоя, просто защото го държиш под пълен контрол — не пиеш, не пушиш и не гониш курвите. Пишеш си романчето, веднъж на три години отиваш да хвърлиш по някой зар, а през останалото време си играеш ролята на добър баща и съпруг. Ти си един съвсем скучен магьосник, Мерлин. Или по-скоро безопасен. Водиш безопасен живот, пишеш безопасни книги, прогонил си в дън гори тилилейски всяко отчаяние.

Дразнех го. Въобразяваше си, че дълбае в правилната посока, а всъщност дрънкаше глупости. А на мен не ми пукаше. Което означава, че магията продължава да действа. Това виждаше, това приказваше. Още по-добре. Беше сигурен, че контролирам изцяло живота си, че не страдам и не си позволявам малодушие, че не познавам онези хладни пристъпи на самотата, които го карат да сменя жените, да се полива с алкохол и да смърка кокаин. Не разбираше две основни неща в собствения си живот — страда, защото полудява, а не защото е наранена душата му. А много хора на този свят страдат истински и са наистина самотни, но въпреки това продължават да се борят с живота. Което не означава, че постигат кой знае какво. Всъщност и животът не е кой знае какво… Да не говорим за шибаното подреждане на букви и думи, кой знае защо наречено литература…

Разбира се, неприятностите не закъсняха. Но дойдоха оттам, откъдето най-малко ги очаквах.

Един ден в редакцията ми позвъни Пам, съпругата на Арти. Каза, че трябва да се видим по важен въпрос, но Арти не трябва да знае. Дали не бих могъл да прескоча до тях още сега? Парализирах се от паника. Дълбоко в душата си винаги се тревожех за Арти. Той беше крехък човек и винаги изглеждаше уморен. Зад съвършените черти на лицето му се долавяше наличието на дълбок стрес. Попитах с разтреперан глас какво се е случило, но тя отказа да ми каже по телефона. Все пак ме успокои, че не става въпрос за здравето му. Двамата с Арти имали личен проблем и Пам искала да се посъветва с мен.

Заля ме вълна на егоистично облекчение. Очевидно не Арти, а тя имаше проблем. Излязох по-рано от работа и подкарах към Лонг Айлънд. Арти живееше на северния бряг на острова, а аз — на южния. Не беше много далеч. Направих си сметка, че ще мога да се прибера за вечеря с малко закъснение. Не си направих труда да предупредя Валъри за закъснението.

У Арти винаги ходех с удоволствие. Имаше пет добри и възпитани деца с много приятелчета, които се събираха у тях. Пам не се притесняваше и винаги имаше на разположение големи купи със сладкиши и цели галони изстудено мляко. Заварих няколко деца пред телевизора, а останалите играеха на поляната пред къщата. Рекох им едно здрасти и получих хоров отговор. Пам ме покани в кухнята. От големия прозорец се разкриваше прекрасна гледка към залива. Кафето беше готово и тя го наля в чашките. Стоеше с наведена глава. Аз мълчах и чаках.

— Арти си има любовница! — изведнъж изтърси тя и рязко вдигна глава.

Въпреки петте деца, Пам изглеждаше невероятно млада и хубава. Имаше великолепна фигура — висока, слаба и елегантна. Лицето й беше чувствено и одухотворено, като на някаква съвременна мадона. Арти се беше запознал с нея в колежа. Никой в рода й не беше имал повече от две деца и вероятно по тази причина родителите й я считаха за мъченица. Не можеха да разберат защо трябва да ражда пет деца, но аз я разбирах прекрасно.

— Зад това ангелско лице се крие най-упоритото женче в Лонг Айлънд! — каза ми веднъж Арти. В устата на всеки друг подобни думи биха прозвучали обидно, но той ги каза с гордост и нескрито удоволствие.

— Блазе ти — рекох му.

— Само дето изпитва нещо като съжаление към мен — беше добавил той. — Вероятно заради детството. Иска й се никога повече да не бъда самотен…

— Блазе ти, блазе ти — повторих аз.

Това беше причината, поради която се раздразних от думите на Пам. Познавах Арти твърде добре и бях сигурен, че никога няма да мами жена си. Никога няма да изложи на опасност семейството, което беше създал, щастието, което му даваше то.

Очите на Пам бяха насълзени, но въпреки това не се отместваха нито сантиметър от лицето ми. Знаеше, че ако Арти наистина има някаква любовна авантюра, единствено аз бих бил в течение. Вероятно очакваше да се издам по някакъв начин.

— Това не е вярно — рекох. — Знаеш, че мрази да се обвързва с когото и да било, вероятно защото жените цял живот го преследват. Той е най-честният човек на света. Не бих го прикривал, но не бих го и предал — ти знаеш това.

— Така е — кимна Пам. — Но той закъснява най-малко три пъти в седмицата. А снощи на ризата му имаше червило! Чака ме да си легна и започва да върти телефона. Не се обажда на теб, нали?

— Не — признах аз и изведнъж се почувствувах като пълен глупак. Все още не можех да повярвам на чутото, но вече знаех, че ще трябва да изясня тази загадка.

— Освен това харчи много пари! — Пам вече открито плачеше.

— Днес ще си дойде ли за вечеря?

Пам кимна, а аз вдигнах слушалката и казах на Вали, че ще се забавя у Арти. Понякога правех това, тъй като често ми се искаше да поговоря с брат си. Вали добре знаеше това и не ми зададе никакви въпроси. Затворих телефона и се обърнах към Пам.

— Ще ни нахраниш ли?

— Разбира се — усмихна се през сълзи тя.

— Ще ида да го посрещна на гарата — рекох. — Всичко ще се изясни още преди да си приготвила вечерята — поколебах се и добавих: — Ще видиш, че брат ми е невинен!

— Дано — усмихна се отново Пам.

Разхождах се по перона и чаках. Беше ми мъчно за Пам и Арти. Но в жалостта ми се примесваше и известна доза самодоволство. Цял живот Арти ме беше измъквал от разни ситуации, но ето че дойде моментът и аз да го измъкна. Дълбоко в себе си бях сигурен, че брат ми е чист, въпреки безспорните доказателства за противното — това червило по ризата му, среднощните разговори по телефона и увеличените му разходи. В най-лошия случай му се е лепнало някое младо маце, което е успяло да го поразмекне донякъде със своята настоятелност. Но дори и на това не вярвах. Усетих как съжалението в душата ми бавно отстъпва място на старото и не особено силно чувство на завист. Арти имаше невероятен успех сред жените. Успех, на който аз никога не бих могъл да се надявам. С леко задоволство стигнах до заключението, че не е чак толкова лошо да бъдеш грозен.

Арти не се изненада, че вися на перона и го чакам. И друг път го бях посещавал без предупреждение, често го посрещах и на гарата. Винаги се радваше да ме види, а аз се чувствувах добре. Но този път го наблюдавах по-внимателно и веднага забелязах, че не е особено въодушевен от присъствието ми.

— Какво търсиш тук, да те вземат мътните? — престорено ми се скара той, но после се усмихна и ме прегърна.

— Дойдох да ти спасявам задника! — весело отвърнах аз. — Пам те е пипнала!

— Какви глупости дрънкаш, господи? — учуди се той. Винаги се беше забавлявал от ревността на съпругата си.

— Никакви глупости — рекох. — Прибираш се по никое време, въртиш телефона посред нощ, а най-накрая и класическото доказателство — червило по ризата ти!

Бях във великолепно настроение. Не знам защо, но още като зърнах лицето на брат си, бях сигурен, че всичко ще се окаже едно банално недоразумение.

Но Арти изведнъж се отби и седна на една от пейките на перона. Лицето му уморено се намръщи. Изправен над главата му, аз усетих как отново се стягам. Той вдигна очи към мен. На лицето му беше изписано объркано и жалостиво изражение.

— Всичко ще се оправи, не се безпокой! — прошепна Арти. После се усмихна и добави: — Божичко, Мерлин Магьосника! Я си нахлупи вълшебната шапка или поне седни!

После запали цигара и се замисли. Колко много пуши този човек, помислих си с тревога аз. После се запитах как ли ще успея да изгладя нещата между него и съпругата му. Знаех само, че не искам да я лъжа. Нито аз, нито Арти.

— Не изневерявам на Пам — промълви Арти, сякаш беше отгатнал мислите ми. — Само това искам да ти кажа…

И през ум не ми минаваше да се съмнявам в думите му. Знаех, че никога няма да ме излъже.

— Чудесно — рекох. — Но все пак трябва да й обясниш какво става, защото ще полудее. Намери ме чак в редакцията…

— Ако трябва да обяснявам на Пам, ще трябва да обяснявам и на теб — рече Арти. — А ти едва ли ще искаш да слушаш подобни неща…

— Казвай, казвай — подканих го аз. — Каква е разликата, по дяволите? Винаги си споделял с мен. Защо сега искаш да постъпиш другояче?

Арти пусна цигарата върху цимента на перона и тежко въздъхна.

— Добре.

Постави ръка на лакътя ми и аз изведнъж бях обхванат от дълбока тревога. Така правеше в приюта, преди да ми съобщи някоя неприятна новина.

— Не искам да ме прекъсваш, докато свърша — предупреди ме той.

Кимнах мълчаливо, а лицето ми пламтеше. Не знаех какво ще последва.

— В продължение на две години правя опити да открия майка ни — започна той. — Коя е тя, къде се намира, кои сме ние двамата с теб… Въпроси, които винаги са ме измъчвали. Преди месец я открих…

Рязко издърпах ръката си и скочих на крака. Арти също се изправи и протегна ръка да ме докосне.

— Тя е алкохоличка — рече. — Червисва си устните и се прави на мадама, но е страхотно самотна. Иска да те види. Непрекъснато ми повтаря, че не можела да направи нищо повече…

— Не искам да слушам! — прекъснах го аз. — Нито дума! Ти можеш да постъпваш както искаш, но аз ще се видя с тази жена само в ада!

— Хайде, хайде! — меко продума Арти и посегна да хване ръката ми. Но аз се дръпнах и тръгнах към колата си. Той ме последва. Подкарахме към дома му. След известно време негодуванието ми премина и аз му хвърлих един кос поглед. Беше много потиснат.

— Няма да е зле да разкажеш всичко на Пам — рекох.

— Ще й го разкажа — кимна той.

Паркирах пред къщата.

Арти слезе, заобиколи колата и се изправи до спуснатото стъкло откъм моята страна.

— Няма ли да дойдеш на вечеря?

— Не.

Гледах как тръгна към къщата, а след това се отби към полянката и прибра едно от децата, което се беше заиграло там. После запалих мотора и бавно потеглих. Карах с изключително внимание. Цял живот се бях тренирал да бъда внимателен именно в онези случаи, в които повечето хора стават безразсъдни. Когато се прибрах у дома разбрах, че Вали вече е в течение на нещата. Личеше й по лицето. Децата си бяха легнали, а върху кухненската маса ме чакаше вечерята. Започнах да се храня. Вали се насочи към печката и минавайки край мен леко ме погали. После се настани насреща с чаша кафе в ръце и зачака. След няколко секунди трепна, вдигна очи и каза:

— Забравих да ти кажа, че Пам помоли да й се обадиш като се прибереш.

Посегнах към телефона и набрах номера на Арти. Пам се опита да скалъпи някакви извинения по повод помощта, която ми беше поискала. После я попитах как се чувства, след като е научила истината.

— Господи! — засмя се тя. — Имам чувството, че щеше да е по-добре ако наистина беше замесена някоя мадама!

Беше възвърнала своята жизненост и ролите ни отново се размениха. Само преди два-три часа изпитвах съжаление към нея, защото тя беше човекът в смъртна опасност, а аз — онзи, който щеше да я спаси, или поне да й помогне. Вероятно Пам беше на мнение, че подобна размяна на ролите не е честна по отношение на мен и затова беше пожелала да се извини. Казах й да не се тревожи.

Тя помълча за момент, после колебливо подхвърли:

— Мерлин, ти наистина ли не искаш да видиш майка си?

— Нима Арти не ти каза какво е мнението ми по този въпрос? — контрирах аз.

— Знаел го е винаги. И възнамерявал първо да те подготви, а след това да ти каже — отвърна тя. — Но моите женски нерви ускориха развръзката. Сега е направо бесен, че съм те потърсила за глупости!

— Ето, виждаш ли? — засмях се аз. — Денят започна зле за теб, а завършва зле за него! Контрата в крайна сметка остана у него, нали?

— Така е — съгласи се Пам — Но наистина съжалявам, че те обезпокоих.

— Не се притеснявай — рекох.

С това разговорът ни приключи. Валъри продължаваше да ме гледа с очакване. Държеше се крайно внимателно, вероятно инструктирана подробно от Пам и Арти. Но аз знаех, че тя едва ли е в състояние да прецени цялата сложност на проблема. И тя, и Пам бяха чудесни съпруги, но не можеха да разберат онова, което сме изживели двамата с Арти. Семействата им единодушно се бяха противопоставили на женитбата им със сираци без корени. Можех само да си представя ужасните истории, които са се разказвали там. Дали не сме потомци на някой шизофреник? Дали в жилите ни тече чиста кръв, или сме някакви долнопробни мелези с родители от негърско, еврейско или протестантско потекло? Е, вече имат отговор на този въпрос. Бях убеден, че нито Пам, нито Вали одобряват сантименталността на Арти, заел се да търси след толкова години изгубената си майка…

— Искаш ли да я поканим да види децата? — попита ме Вали.

— Не.

На лицето й се изписа объркано и леко уплашено изражение. Виждах като на екран картината, която рисуваше смутеното й въображение. Вали се питаше дали някой ден и нейните деца няма да я отхвърлят по този начин.

— Но тя все пак е твоя майка!

— А ти знаеш ли какво означава думата „сирак“? — попитах я аз — Защо не погледнеш в речника? Означава дете, което безвъзвратно е изгубило своите родители, означава още животинче, преждевременно откъснато от закрилата на майка си. Кое от двете определения предпочиташ?

— Добре, добре — прошепна Вали.

Стана с потиснато лице, отиде да хвърли един поглед на децата и се прибра в спалнята. Аз останах в кухнята до зори. Четях ръкописи, правех си бележки. Когато отидох да си легна, тя отдавна беше заспала.

Два месеца по-късно всичко свърши. Арти ми позвъни да каже, че майка ни отново е изчезнала. Разбрахме се да се видим на вечеря в града и да си поговорим на спокойствие. И двамата не изпитвахме желание да обсъждаме подобни въпроси пред съпругите си. Бяхме обзети от едно особено чувство, което вътре в себе си наричах „сирашки срам“.

Арти изглеждаше добре. Съобщи, че майка ни е оставила бележка, за да не се безпокоим. После добави, че пиела страшно много, а след като се зареди тръгвала по кръчмите да сваля мъже. Била типична застаряваща фльорца, но той я харесвал. Накарал я да ограничи пиенето, купил й дрехи, наел й малък, но добре обзаведен апартамент с всички удобства, отпуснал й известна сума за издръжка. Тя пък му разказала целия си нелек живот. Според него нямала кой знае каква вина…

На това място го прекъснах. Не зная защо, но не ми се искаше да чуя края на историята.

— Ще я търсиш ли? — попитах то аз.

— Не — поклати глава Арти и се усмихна. — Знаеш ли, през цялото време имах усещането, че съм й в тежест… Не можеше да ме приеме. В началото играеше приемлива за мен роля — просто защото знаеше какво ще ми хареса. Но на практика се чудеше защо се занимавам с нея. Категорично отказа да дойде у дома.

— А как прие историята жена ти?

— Господи! — изсмя се Арти. — Пам ме ревнуваше дори от собствената ми майка! Трябваше да чуеш каква въздишка на облекчение пусна, когато разбра, че историята е приключена. А на теб, братле, ти свалям шапка! Прие всичко като шампион, дори окото ти не мигна!

— Не съм никакъв шампион — свих рамене аз. — Просто не ми пука за нея.

— Зная — въздъхна Арти. — Няма значение. И без това нямаше да я харесаш.

Шест месеца по-късно Арти получи инфаркт. Не особено тежък, но все пак му се наложи да лежи в болницата няколко седмици, а след това му дадоха и един месец домашен отпуск. Ходех да го виждам всеки ден. Постоянно ми повтаряше, че всъщност не е било инфаркт, а някакъв граничен случай — нещо от рода на нервните спазми. Слязох в редакционната библиотека и изчетох всичко, което успях да открия за сърдечните заболявания. Едва тогава разбрах, че реакцията на брат ми е типична за хората с удар, но в доста случаи именно те, а не лекарите, излизат прави. Пам обаче изпадна в истинска паника. Когато изписаха Арти от болницата, тя го постави на строга диета, изхвърли от къщата всички цигари и сама се отказа да пуши, за да не го дразни. Адски трудно му беше да се раздели с никотина, но все пак успя. Вероятно доста се беше уплашил, тъй като смени начина си на живот и започна да се грижи за себе си. Правеше дълги разходки според препоръката на лекарите, хранеше се внимателно, никога повече не посегна към цигара. След шест месеца изглеждаше толкова свеж, че ние с Пам постепенно престанахме да се споглеждаме със загриженост зад гърба му.

— Слава богу, че спря да пуши! — въздъхна Пам. — Беше стигнал до три пакета на ден и според мен именно това му докара инфаркта…

Кимнах, макар да не бях убеден в това. Винаги си мислех, че причина за заболяването му бяха онези два месеца, през които се грижи за нашата майка.

Непосредствено след като Арти се оправи, бедата сполетя мен. Изгубих службата си в литературното списание. Не заради някакви провинения, а просто защото бях дясната ръка на Осейно, а него го уволниха.

Най-сетне пожъна бурите, които сееше толкова години наред. Всичко му се върна тъпкано — особено презрението и омразата, които изпитваше към известни литератори и политици, към либерали, консерватори, радикали и всякаква паплач, наричаща себе си интелигенция. Тъпкано му се върна и за личното му поведение — за всичките му сексуални забежки, за хулиганските му маниери, за безскрупулната злоупотреба със служебното положение и безсрамните му опити да си осигури кандидатура за Нобеловата награда. Капак на всичко беше публикуването на една негова книга за порнографията. В нея Осейно твърдеше, че порнографията няма социална стойност, а представлява едно антиелитарно удоволствие за лишените от интелект хора. За тези и още много други прегрешения издателят с удоволствие би го уволнил далеч по-рано, но го възпираше един прост факт — списанието ни удвои тиража си след назначаването на Осейно за главен редактор.

В този период и аз печелех добри пари. Голяма част от статиите на Осейно всъщност написах аз. Усвоих до съвършенство стила му, а той ми изнасяше една петнадесетминутна лекция за отношението си по даден въпрос. Това ми беше достатъчно, защото лекциите му често бяха колкото налудничави, толкова и блестящи. След подобни изблици за мен беше детска игра да напиша съответната статия. Той прибавяше към нея няколко от своите неповторими и наистина брилянтни фрази, а след това си разделяхме хонорара. А половината от неговия хонорар беше два пъти повече от това, което плащаха на мен за цял материал.

Но и това не беше причина за нашето уволнение. Накисна ни бившата му съпруга Уенди. Направо ни закла! Но за да бъда справедлив ще добавя, че всъщност ни закла Осейно, а Уенди му подаде ножа.

В продължение на един месец Осейно беше в Холивуд, а функциите на главен редактор изпълнявах аз. Той трябваше да приключи с един ангажимент в киното и се бяхме разбрали да му изпращам по специален куриер всички подлежащи за печат материали. Когато се върна, реши да организира голям купон за своите приятели. Донесе от Холивуд една доста тлъста пачка мангизи и искаше да си разпусне душичката.

Присъствах на събитието само защото той изрично настоя. Бях сам, без Валъри. Тя не обичаше Осейно, а още по-малко обичаше да ходи на приеми. Годините брак ни помогнаха да сключим едно негласно споразумение — всеки водеше свой самостоятелен обществен живот. Аз се оправдавах, че съм прекалено зает с книгата и статиите си, тя пък — че трябва да се грижи за децата и няма доверие на платените бавачки. И двамата бяхме доволни от това споразумение, макар че то несъмнено беше по-изгодно за Вали. Аз, както винаги, не поддържах никакви връзки с никого. Виждах се само с Арти и ходех на работа в списанието.

Купонът на Осейно беше най-нашумялото събитие в средите на нюйоркската интелигенция. На него дойдоха най-известните личности от „Ню Йорк таймс бук ривю“, критици от всички солидни литературни издания, малцината писатели, които все още се пишеха приятели на Осейно.

Аз кротко си седях в едно ъгълче и разговарях с последната му съпруга. Изведнъж в помещението се появи Уенди и аз изтръпнах. Знаех отлично, че не е сред поканените и бях сигурен, че нещо ще стане.

Осейно моментално я забеляза и се насочи към нея със странната си провлачена походка, която през последните месеци му личеше особено много. Беше вече леко на градус и аз се опасявах, че ще направи някоя щуротия. Станах и побързах да се приближа. Стигнах точно на време, за да чуя поздрава, който й отправи Осейно.

— За какво си се домъкнала, да те вземат мътните! — изръмжа той с опасна нотка в гласа. От това, което знаех, бях сигурен, че Уенди няма да пропусне възможността да го влуди, но реакцията й ме изненада.

Беше облечена с джинси и пуловер, а на главата си имаше шал. Приличаше на Медея с мургавото си лице и изящни черти. Изпод шала стърчаха дълги черни масури коса, които ми заприличаха на малки, но опасни змийчета.

В погледа й се четеше мъртвешко спокойствие и мрачен триумф. От цялото й тяло се излъчваше омраза. Очите й бавно обходиха помещението. Сякаш искаше да попие всичко това, към което вече не можеше да има никакви претенции, да се докосне за последен път до блестящия свят на литературните величия, от които Осейно я беше прогонил. Очевидно останала доволна от видяното, тя се обърна към бившия си съпруг:

— Трябва да ти съобщя нещо много важно!

Осейно глътна остатъка от уиски в чашата си и се усмихна с опасен блясък в очите:

— Хайде, казвай каквото ще казваш, и се пръждосвай по дяволите!

— Лоши новини — мрачно го уведоми Уенди.

Осейно избухна в искрен смях.

— Кога твоите новини са били добри? — учуди се той и весело поклати глава.

— По-добре да ти ги съобщя насаме — отвърна Уенди с неприкрито удоволствие.

— Да те вземат мътните! — изруга я Осейно, но после я поведе по стълбите към кабинета си. Знаеше отлично, че Уенди с удоволствие би му вдигнала скандал пред всички гости. По-късно си дадох сметка, че умишлено я беше повел към кабинета, защото вкара ли я в спалнята, сигурно ще му се прииска да я тръшне на леглото. А тя отлично знаеше, че все още го привлича сексуално и за нея ще бъде огромно удоволствие да му откаже една бърза пушка. В крайна сметка се оказа, че кабинетът е бил фатална грешка. Това беше любимото му помещение, останало непроменено повече от двадесет години. Именно тук беше написал първите си наистина гениални книги. Имаше огромен прозорец, от който той обичаше да зяпа навън докато си почиваше.

Аз останах в началото на стълбите и не знаех какво да правя. Бях абсолютно сигурен, че Осейно ще има нужда от моята помощ. Ето защо бях първият, който дочу страхотния писък на Уенди, и първият, който се втурна нагоре. Изкачих стълбите на един дъх и ритнах вратата на кабинета.

Ръката му тъкмо се вдигаше над главата й. Тънките китки на Уенди бяха извити като куки, с ноктите напред. В този кратък отрязък от време успях да забележа, че макар и примряла от ужас, тя изпитваше дълбоко удоволствие от ситуацията. Върху дясната буза на Осейно зееха две дълбоки драскотини и от тях се стичаше кръв. Преди да успея да му попреча, юмрукът му се стовари върху лицето на Уенди и тя политна назад. После, със светкавично и вледеняващо точно движение, той я грабна през кръста, пристъпи крачка напред, вдигна я над главата си и я изхвърли през широкия панорамен прозорец, сякаш беше някаква непотребна парцалена кукла. Стъклото се пръсна на хиляди късчета и Уенди изчезна.

Не зная какво ме ужаси повече — дали тънкото й тяло, което излетя през прозореца, или пък вманиаченото лице на Осейно, който се хилеше като луд.

Изхвърчах от кабинета.

— Повикайте линейка, за бога, повикайте линейка! — развиках се аз.

После грабнах от закачалката първата попаднала пред ръцете ми дреха и хукнах навън.

Уенди лежеше на бетона като някакво странно насекомо с пречупени криле. Когато стигнах до нея, тя вече беше успяла да се надигне на колене и лакти. Приличаше на ранен паяк. Миг по-късно главата й безсилно хлопна в паважа.

Приклекнах и я покрих с дрехата. Свалих сакото си, нагънах го и го поставих под главата й. Виждах ясно, че изпитва силни болки, но нито от устата, нито от ушите й течеше кръв, а в очите й липсваше смъртоносното замъгляване, което бях виждал достатъчно често по време на войната. Лицето й беше спокойно и омиротворено. Хванах ръката й. Беше топла. Очите й трепнаха и се отвориха.

— Ще се оправиш — прошепнах. — Всеки момент ще дойде линейка и ще се погрижат за теб.

Тя ми се усмихна. Беше красива като статуетка в този момент. Разбрах защо Осейно продължава да я харесва.

— Този път вече го подредих както трябва, мръсникът му с мръсник! — прошепна на пресекулки тя и пак се усмихна.

В болницата установиха две счупвания — на ключицата и на един от пръстите на краката. Уенди беше съвсем спокойна и даде показанията си на ченгетата. А те отидоха в дома на Осейно и го арестуваха. Завъртях на адвоката му и получих инструкция да си държа езика зад зъбите максимално дълго, а той ще оправи нещата. От години се занимаваше с отношенията между Уенди и Осейно и доста по-бързо от мен разбра какво трябва да направи. Нареди ми да не мърдам никъде и да чакам.

Излишно е да казвам, че купонът се провали, особено след като разни цивилни ченгета започнаха да разпитват някои от гостите, включително и мен. Казах им, че съм видял само как Уенди е излетяла от прозореца. Същото получиха и моментално появилите се репортери. Адвокатът беше сигурен, че Уенди ще се задоволи с тази версия, тъй като ще прецени, че тя е и в неин интерес. Ако Осейно бъде осъден и влезе в затвора, тя ще изгуби не само своята издръжка, но и тази на децата. Ако Осейно не издрънка някоя глупост в участъка, всичко ще се оправи за няколко дни. А най-много след час приятелят ми щеше да бъде освободен под гаранция и откаран у дома си лично от адвоката.

Излязох от старата къща, спрях едно такси и се отправих към Вилидж. Седнах на стълбите пред къщата на Осейно и зачаках. Не след дълго пред мен спря черната лимузина на адвоката, зад волана, на която седеше униформен шофьор. Вратата й се отвори и на тротоара излезе Осейно.

Изглеждаше ужасно. Очите му бяха оцъклени и сякаш всеки момент щяха да изскочат от орбитите си, а кожата на лицето му беше мъртвешки бледа. Мина край мен без дори да ме забележи. Настигнах го пред вратата на асансьора. Горе извади връзка ключове, но ръцете му неудържимо трепереха. Взех я и отключих вместо него.

Влязохме вътре. Осейно се насочи към сгъваемия диван-легло и се тръшна отгоре му. Все още не беше промълвил нито дума. Лежеше с ръце върху лицето, но това беше израз на умора, а не на отчаяние. Огледах малкото жилище. Истинска дупка, съвсем неподходяща за най-известния писател на Съединените щати. Знаех, че той почти не идва тук. Обикновено живееше в Хамптънс или в една удобна къща в Провистаун. А най-често при някоя от наскоро разведените богати фльорци, които сменяше през няколко месеца.

Седнах в прашното кресло и ритнах към ъгъла някаква отдавна забравена купчина книги.

— Казах на ченгетата, че нищо не съм видял — уведомих го аз.

Той свали ръце от лицето си и се надигна. За моя огромна изненада върху него грееше широка и по идиотски щастлива усмивка.

— Видя ли как литна, а? — запита ме той. — Знаех си аз, че тази кучка е вещица! Почти не употребих сила — тя сама си литна!

Изгледах го студено и казах:

— Според мен си започнал да откачаш! Време е да идеш на лекар!

Пред очите ми продължаваше да стои гледката с проснатата върху паважа Уенди и това ме караше да потръпвам.

— Успокой се бе, човек! Нищо й няма на оная!

Осейно не преставаше да се хили.

— Не ме питай защо го направих, но бях сигурен, че нищо няма да й стане! Не си мисли, че мога да изхвърля от прозореца някоя от другите си бивши жени…

— Не се опитвай да се оправдаваш! — отрязах го аз. — От това нищо няма да излезе!

— Не познаваш Уенди — усмихна се той. — Бас държа, че дори ти би я изхвърлил през прозореца, ако ти беше казала това, което каза на мен, кучката му недна!

— Хайде, хайде, не ми е до басове — рекох.

Отидох в банята, намокрих една кърпа и му я хвърлих. Той започна да бърше лицето и врата си, пръхтейки от удоволствие.

След като привърши с тази процедура, отиде отново да си легне.

— Чак сега си спомням, че от няколко месеца ме засипваше с писма — започна той. — Просеше пари, уж за детето. Нищо не й пратих, защото бях сигурен, че ще ги похарчи за себе си. После писмата секнаха — каза, че не искала да ме обезпокои, докато работя в Холивуд. А през това време най-малкото ми момче боледувало — менингит на гръбначния стълб. Тя го настанила в благотворителното отделение на градската болница, представяш ли си? При всички наркомани и безработни негри! Нарочно не ми казала нито дума, искала да ме накара да се чувствам виновен.

Осейно обичаше децата си, независимо коя от бившите му съпруги ги беше родила и отгледала. Не преставах да се учудвам на този факт. Никога не пропускаше да им изпраща подаръци за рождените дни, редовно ги вземаше през лятната ваканция. Ходеше да ги вижда при всяка възможност, водеше ги на театър, вечеря или увеселение. Знаех добре всичко това и по тази причина доста се учудвах на спокойствието, с което беше приел новината за сериозното заболяване на момченцето. Той разбра това и поясни:

— Детето е имало висока температура и остро възпаление на гърлото, нищо повече. Докато ти кавалерстваше на Уенди, аз позвъних в болницата и се осведомих за състоянието му. Казаха ми, че няма нищо сериозно, но въпреки това наредих на моя доктор да го прехвърли в частна клиника. Всичко това стана още преди да довтасат ченгетата. Всичко е наред, няма причина за безпокойство…

— Искаш ли да остана при теб? — попитах го аз.

— Не — поклати глава приятелят ми. — Сега мисля да прескоча до клиниката, а след това трябва да се погрижа и за другите деца… Нали временно ги лиших от майчини грижи? Макар да съм сигурен, че тази кучка още утре ще бъде на крака и пак ще започне да ми досажда!

На вратата се спрях и му зададох въпроса, който от доста време не ми даваше покой:

— Я ми кажи, даваше ли си сметка, че все пак се намирате на втория етаж?

— Разбира се — ухили се той. — Но не можех да допусна, че ще литне така! — после поклати глава и добави: — Вещица е, нали ти казвам!

На другия ден историята беше на първа страница на всички нюйоркски издания. Осейно отърва пандиза само защото Уенди отказа да предяви официални обвинения срещу него. В показанията й пишеше, че е възможно да се е спънала. Но това стана едва след няколко дни и злото вече беше сторено. Осейно беше принуден да си подаде оставката без много шум, същото направих и аз. В опита си да бъде оригинален някакъв журналист писа, че Осейно ще бъде единственият носител на Нобеловата награда, който е изхвърлил жена си през прозореца. Но на всички беше ясно, че този скандал означава край на надеждите му за престижното международно отличие. Никой не би си позволил да го включи в списъка на кандидатите след толкова вестникарски клюки и шумотевици. А и той самият не оправи нещата кой знае колко, тъй като само няколко седмици след събитието отпечата кратък фейлетон, в който описваше десетте най-добри начина да очистиш съпругата си.

Но в този момент и двамата бяхме изправени пред сериозен проблем — аз бях принуден да си изкарвам хляба на свободна практика, а той трябваше да се скрие някъде, докато го забравят репортерите. Е, неговият проблем поне можех да реша без затруднения. Позвъних на Къли в Лас Вегас, разказах му цялата история и го помолих да настани Осейно в „Ксънейду“ за седмица-две. Бях сигурен, че никой няма да се сети да го търси там, а и самият Осейно нямаше нищо против, защото никога не беше ходил в Невада.

[1] Означението за глава 25 липсва в книжното издание. — Бел.ел.кор. ↑

26.

След като оправих Осейно, аз се заех да търся решение и на своя проблем. Лишен от твърда заплата, приемах всякаква работа. Пишех рецензии за списание „Тайм“ и за вестник „Ню Йорк таймс“. Наследникът на Осейно също ми даваше по нещичко. Но всичко това ме изнервяше. Никога не знаех колко пари ще получа и кога ще ги получа. В крайна сметка реших да зарежа работата на парче и да се заема единствено с книгата си. Не ми оставаше нищо друго, освен да се надявам, че тя ще донесе малко пари. През следващите две години живеех като отшелник. Оставах затворен в кабинета си по петнадесет часа на денонощие. Понякога излизах с жена ми до най-близкия супер и толкова. През лятото вземах децата и ги водех на плажа на Джоунс бийч, просто за да дам възможност на Вали да си отдъхне поне веднъж в седмицата. А нощно време се тъпчех със стимулатори, които трябваше да ме държат буден над машината поне до три часа сутринта.

Три-четири пъти се видях с Еди Лансър. Той се беше установил за постоянно в Холивуд и си изкарваше хляба с филмови сценарии. Едва ли някога отново щеше да пише книги. Животът в Калифорния му харесваше — жените, лесните пари, приятните вечери… Кълнеше се, че никога няма да напише дори един ред проза. Четири от неговите сценарии се превърнаха във филми с огромен касов успех и той стана един от най-търсените автори в Холивуд. Предложи ми да ми намери някаква работа при него. Отказах, макар че бях доста изкушен. Не можех да си представя, че ще мога да работя в киното. Съзнавах, че работата на киносценариста съвсем не е лесна, въпреки всички забавни историйки, с които ме засипваше Еди. Знаех, че човек престава да бъде творец и се превръща в обикновен проводник и реализатор на чужди идеи.

През тези две години виждах Осейно средно по веднъж на месец. Той изкара във Вегас десетина дни, после изведнъж изчезна. Къли ми се обади и се оплака, че избягал с една от любимите му приятелки. Не беше ядосан, а просто слисан от учудване. Момичето било изключително красиво, правело купища пари под негово ръководство, живеело като в приказка. И изведнъж зарязало всичко това, за да изчезне с някакъв стар писател, който имал внушително бирено шкембе и бил напълно откачен.

Обещах на Къли да купя билет на мадамата и да я върна във Вегас още в момента, в който се появи в Ню Йорк с Осейно. Дължах му поне това.

— Нека ми се обади, моля те! — рече той. — Кажи й, че ми липсва, че я обичам… каквото ти дойде на ума! Искам да се върне, защото без нея губя цели състояния!

Обещах му.

Но когато се срещах с Осейно и отивахме да хапнем някъде на спокойствие, той неизменно се появяваше сам и съвсем не приличаше на човек, който живее с младо и красиво момиче, а още по-малко с мадамата, която Къли толкова много възхваляваше.

Човек се чувства доста особено, когато научи за успеха и славата на някой свой близък. За онзи успех, който се появява изневиделица и прилича на метеор в ясното нощно небе. Бях изпитвал подобни чувства и знаех, че при мен те са кротки и не предизвикват никакви що-годе забележими реакции. Но все още не знаех как се чувства човек, когато славата кацне на собственото му рамо.

Цели две години живях като отшелник, но най-сетне завърших своята книга. Занесох я на издателя си и веднага я забравих. Месец по-късно стана каквото стана. Издателят ми позвъни у дома и с пресекващ от вълнение глас ми съобщи, че е успял да продаде правата за книгата ми на известна в цялата страна агенция, издаваща романи с меки корици в големи тиражи. Сумата беше зашеметяваща — петстотин хиляди долара и нито цент по-малко! Парализирах се от изненада и просто не можех да реагирам. Всички мои близки и познати бяха категорични — книга за отвличане на дете с главен герой самият похитител никога няма да бъде приета от широката публика. Така мислеха Осейно и Вали, Къли и Арти, да не говорим за разните редактори и търговски посредници. Преглътнах и успях да кажа това на своя издател.

— Този момент е престанал да има значение — отвърна той. — Защото разказваш една чудесна история.

Вечерта се прибрах в хола и съобщих новината на Вали. Тя я прие спокойно, без никаква изненада.

— Е, най-сетне ще имаме възможност да си купим по-голяма къща — рече. — Децата растат и имат нужда от повече пространство…

След това всичко си продължи постарому. С изключение на факта, че жена ми наистина намери нова къща и скоро се пренесохме в нея. Разбира се, тя се оказа само на десет минути път от нейните родители.

Няколко месеца след това книгата ми излезе от печат. Моментално оглави листата на бестселърите в цялата страна и се продаваше като топъл хляб. Но моят живот си остана все така монотонен. Замисляйки се над този факт, аз бързо открих причината — просто нямах почти никакви приятели. Къли, Осейно, Еди Лансър и толкоз. Брат ми щеше да се пукне от гордост, разбира се. Поиска да даде голям прием в моя чест. Аз пък му казах, че може да дава приеми колкото си иска, но без мен. Бях действително трогнат от рецензията, която Осейно публикува на първа страница на нашето бивше издание. За разлика от друг път, той съвсем обективно хвалеше достойнствата на моята книга, но не пропускаше да посочи и недостатъците й. Разбира се, леко я надцени. Все пак бях негов приятел, нали? А после, съвсем като в старите времена, забравяше и книга и автор, и започваше да говори за себе си и своя вече исторически роман, над който продължаваше да работи.

Позвъних у дома му, но никой не ми отговори. Написах му писмо и най-накрая получих отговор. Видяхме се в Ню Йорк и отидохме да вечеряме в един от известните ресторанти. Той самият изглеждаше ужасно, но водеше със себе си една великолепна млада блондинка, която не каза и пет приказки, но в замяна на това погълна невероятно количество храна. Представи ми я с името Чарли Браун и аз разбрах, че именно тя е момичето на Къли. Не знам защо, но изобщо не направих опит да й предам посланието на своя вегаски приятел. Някак не ми се искаше да огорчавам Осейно…

Спомням си една забавна случка от онези дни. Предложих на Вали да излезе и да купи нови дрехи, а аз да остана с децата. Тя завъртя телефона на няколко свои приятелки и се върна с куп пакети под мишница.

Вече се бях заловил за нова книга, но все още ми беше трудно да се концентрирам. Вали пръсна покупките си из хола и започна да ми ги показва. В първия пакет се оказа някаква рокля на жълти цветя.

— Струва цели деветдесет долара! — обяви гордо тя. — Можеш ли да си представиш? Деветдесет долара за едно нищо и никаква лятна рокля!

— Чудесна е — промърморих с прикрито безразличие аз.

— Така и не можах да разбера коя ми харесва повече — жълтата или зелената — продължаваше възбудено да чурулика тя. — Накрая се спрях на жълтата, но се ми се струва, че зелената май беше по-добра… Ти как мислиш?

Разсмях се от сърце.

— А не ти ли мина през ума, че спокойно можеш да си купиш и двете? — попитах я аз.

Тя стреснато ме погледна, после също се разсмя.

— Вече имаш възможност да си купиш жълта, зелена, синя, червена и каквато още рокля ти хрумне — добавих аз с неприкрита гордост в гласа.

Застанали един срещу друг с грейнали лица, ние за пръв път си дадохме сметка, че навлизаме в нов и доста по-различен етап от живота си. Все пак успехът не беше онова интересно и вълнуващо преживяване, което бях виждал в мечтите си. И както обикновено в подобни случаи, аз се заех да търся отговор на това явление в света на книгите. Бързо открих, че съм съвсем типичен случай; че много хора, които подобно на мен цял живот са драскали със зъби и нокти, за да постигнат мечтите си, в крайна сметка отпразнуват победата като скочат от някой по-висок прозорец.

Беше зима и аз реших да заведа семейството си на почивка някъде на юг. Спряхме се на Пуерто Рико. За пръв път в живота си заминахме на почивка. До този момент децата ми не бяха ходили дори на летен лагер.

Прекарахме прекрасно. Плувахме, радвахме се на топлото слънце, разхождахме се из непознатите улички, опитвахме непозната храна… И през цялото време се удивлявахме, че сме успели да избягаме от мрачната и студена зима и само след няколко часа полет вече се изтягахме под изгряващите лъчи на слънцето и търсим прохладата на лекия бриз. Вечер настанявах децата пред телевизора в огромното хотелско фоайе, а ние двамата с Вали се отправяхме към казиното. Вали час по час прескачаше да види децата, затова скоро променихме системата. Слагахме ги да си легнат и едва тогава отивахме да играем. Бързо установих един факт, който отдавна знаех на теория — вървеше ми на комар, тъй като бях вече богат. „Пари при пари отиват“, убедено твърдят комарджиите. За няколко нощи в казиното спечелих почти десет хиляди долара. Откровено си признавам, че им се радвах много повече, отколкото на стотиците хиляди, които носеше книгата ми.

Когато се прибрахме у дома, открих, че ме чака нова изненада — киностудията „Меломър филмс“ беше откупила правото за екранизиране на романа ми за сумата сто хиляди долара, а освен това ми предлагаше хонорар от петдесет хиляди плюс поемането на всички разноски, ако приема да замина за Холивуд и да напиша сценария.

Нямах особено желание да се захващам с филмови сценарии и реших да се посъветвам с Вали. Казах й, че възнамерявам да продам правата, но да откажа договора за сценария. Мислех, че ще бъде доволна от това решение, но тя беше на доста по-различно мнение.

— Според мен няма да е зле да заминеш — каза тя. — Ще се запознаеш с нови хора, ще поживееш в различно обкръжение. Доста се тревожа с твоята постоянна изолация…

— Можем да заминем всички заедно — предложих аз.

— Не — поклати глава Вали. — Тук се чувствам добре, освен това не ми се иска да прехвърлям децата в ново училище… Не знам защо, но имам чувството, че те не трябва да растат в Калифорния…

Подобно на повечето нюйоркчани, Вали считаше Калифорния за някакво странно и екзотично предверие на Съединените щати, в което се разхождат наркомани, убийци и шантави проповедници, готови да извадят пистолет на всеки истински католик.

— Предлагат ми договор за шест месеца — поясних аз. — Бих могъл да работя един месец и да свърша основното по сценария. После ще се прибера и ще замина отново само когато обстоятелствата наложат това.

— И това не е лоша идея — кимна тя. — Но искам честно да ти призная, че имаме нужда от малко почивка един от друг…

— Но аз не изпитвам нужда от подобна почивка! — прекъснах я аз с искрена изненада.

— Но с мен не е така! — твърдо отговори Валъри. — Нямаш представа колко е изнервящо за една жена мъжът й да работи у дома! Питай, когото поискаш, ако не вярваш. Непрекъснато трябва да се съобразявам с това. Виждах, че не можеш да си позволиш кантора под наем и си мълчах. Но сега вече можеш и затова ти казвам, че не искам повече да работиш у дома. Вземи си някое студио, излизай сутрин и се връщай вечер — като всички мъже. Убедена съм, че по този начин ще работиш по-добре.

И до ден-днешен не разбирам защо толкова се засегнах тогава. Беше ми много приятно да работя у дома и бях наистина дълбоко обиден, че тя приема нещата по този начин. Сега зная, че именно това чувство ме накара да приема договора за онзи сценарий. Съвсем детинска реакция, разбира се. Щом не ме искаш у дома, аз ще си изляза, пък нека видим тогава! Мога спокойно да се закълна, че по онова време Холивуд изобщо не ме привличаше така, както привлича повечето от хората на перото. Четях с удоволствие за този световен център на киното, но и през ум не ми минаваше да ида и да го видя със собствените си очи.

Бавно разбрах, че една част от живота ми си отиваше безвъзвратно. Отново си спомних рецензията, която Осейно написа за книгата ми.

„Всички писатели са герои, независимо дали пишат добре или зле, казваше той. Защото се борят сами и трябва да притежават фанатичната вяра на светците. Пораженията им са далеч по-многобройни от победите, тъй като враждебният свят наоколо не проявява капчица милост. Силите им намаляват (това именно е причината за слабите места дори и в най-добрия роман), те стават все по-уязвими за външни намеси и неволите на действителността трябва да бъдат забравени. Тези хора не трябва да мислят нито за болните си деца, нито за неверните си съпруги, нито за коварството на своите приятели. Те продължават битката, без да обръщат внимание на получените рани и се надяват на чудо, за да могат да издържат.“

Не одобрявах мелодраматичния тон на тези редове, но наистина имах чувството, че напускам един свят, населен с герои-мъченици. Пет пари не давах дали това не е поредният пристъп на типично приятелска сантименталност.

Книга пета

27.

Студията „Мейломър филмс“ разполагаше със собствен персонал и действаше напълно самостоятелно, макар да бе дъщерна фирма на огромната компания „Три-Калчър“ с едноличен собственик мистър Моузис Уортбърг. Това означаваше, че режисьорът Барнард Мейломър имаше пълната творческа свобода да екранизира романа на Джон Мерлин.

Единствената цел в живота на този човек беше да създава добри филми, а това съвсем не беше лесно под сянката на „Три-Калчър“ и ръководството на Уортбърг. Мейломър ненавиждаше Уортбърг от дъното на душата си, за враждата им знаеха дори децата в Холивуд. Но въпреки това му беше интересно да работи с този човек — истински гений в областта на финансите и мениджмънта. Защото беше достатъчно умен да прецени, че режисьори като него не биха просъществували дори ден без помощта на хора като Уортбърг.

Затворен в своя разкошен кабинет, Мейломър беше принуден да се бори с далеч по-досаден враг от Уортбърг, макар и не толкова опасен. Той често казваше, че ако Уортбърг може да бъде сравнен с рак на дебелото черво, то Джак Хулинън е просто хемороид. Ракът е неизлечим и човек се примирява със съдбата си, докато хемороидът го дразни всеки ден и всеки час.

Вицепрезидент по творческите въпроси, Джак Хулинън искрено се увличаше в ролята на неоспорим гений. Когато искаше очевидни глупости от подчинените си и получаваше съответния отказ, той, вместо да се разгневи, започваше да защищава правото на такъв отказ с яростен ентусиазъм.

— Приемам всичко, което казваш. Никога, ама наистина никога не бих те принудил да направиш нещо против волята си! Просто питам…

Това бяха обичайните му думи. Но те идваха едва след един час упорито и безсмислено рендосване — например по въпроса дали ще скочиш от покрива на „Емпайър Стейт Билдинг“ само и само да видиш рецензия за своето творчество на страниците на „Таймс“.

Можеше да се държи и далеч по-човешки, разбира се, но този вид поведение пазеше обикновено за непосредствените си началници (най-вече за вицепрезидента на „Три-Калчър Интернешънъл“ по производствената дейност), за сценаристи от рода на Джон Мерлин и известни актьори като личния си клиент Уго Келино.

Сега се беше заел да откровеничи с Бърнард Мейломър, вероятно съзнавайки, че този човек наистина няма време за глупости.

— Намираме се в сериозно затруднение — загрижено продума той. — Имам чувството, че този шибан филм може да се превърне в най-голямата бомба след Нагасаки.

Мейломър беше един от най-младите ръководители на самостоятелна студия в Холивуд и по тази причина често се съгласяваше да играе ролята на тъпия гений.

— Не съм гледал филм с подобно заглавие. Въпреки това казвам, че дрънкаш глупости — рече той. — Според мен си се загрижил за интересите на Келино и искаш да ни накараш да пръснем цяло състояние само защото онзи задник е решил, че може да бъде режисьор.

Хулинън беше личният агент на Келино и за тази длъжност получаваше по петдесет бона годишно. Действително голям актьор, Келино лесно можеше да си извади документ за идиотизъм, особено когато реши да демонстрира божественото си самочувствие. Но вирусът на тази болест се срещаше на всяка крачка в Холивуд — от него страдаха актьори, актриси, режисьори, а дори и разни редакторки, които се мислеха за гениални сценаристки. В света на киното прекаленото самочувствие се среща толкова често, колкото силикозата в някое прашно миньорско градче. То е изключително заразителна болест, която невинаги завършва фатално.

Често ставаше така, че прекаленото самочувствие носи дори известна полза. Благодарение на него доста хора стават интересни и дори забавни. Това с особена сила се проявяваше при Келино. Динамичната му игра на екрана беше толкова впечатляваща, че името му беше включено в списъка на петдесетте най-известни мъже в света. А в личния си живот се придържаше строго към максимата, изписана с едри кървавочервени букви над широкото му легло: „Всичко на този свят става за чукане!“.

— Тоя тип наистина е в състояние да го прасне дори на змия! — обявяваше Хулинън с потрепващ от благоговение глас. Сякаш това не беше мания на половината мъже на планетата, а специална привилегия, която бог е дал единствено на богатия му клиент.

Преди около година Келино изявил желание сам да режисира следващия си филм. Беше от малкото звезди, които можеха да си позволят подобно нещо. Желанието му беше удовлетворено, но при известни условия. Инвестирала над два милиона долара, студията „Мейломър Филмс“ искаше да се застрахова. На Келино беше определен железен, бюджет, а възнаграждение щеше да получи само ако филмът бъде завършен. Защото никой не знаеше в кой момент ще полудее капризната звезда и ще започне да прави по сто дубъла с поредната си приятелка или с някой току-що свален педераст. И той наистина го направи, но някак си съумя да се включи в рамките на бюджета. В замяна на това започна да капризничи по отношение на сценария. Искаше дълги монолози, искаше върху изтерзаното му лице да пада особено мека светлина докато разказва сърцераздирателни случки от детството си, обясняващи на зрителя защо си пада както по момичета, така и по момчета. Зрителят трябваше да бъде убеден, че той никога не би станал такъв сексуален маниак, ако беше имал щастливо детство. В крайна сметка се получи такава порнография, че студията не можа да я превърне в що-годе приличен филм, въпреки серията от основни монтажи.

Мейломър не беше особено разтревожен, защото знаеше, че всеки филм с Келино неминуемо ще върне вложените в него пари. Опасността се криеше другаде — можеше да се стигне до такова положение, при което филмът трябва да бъде погребан, преди да е стигнал до киносалоните. За щастие в договора беше предвидена и тази възможност — при такова стечение на обстоятелствата Келино беше длъжен да възстанови изцяло направените разходи. А Мейломър щеше да постигне и другата си цел — да убеди Келино, че просто е роден за главната роля във филма на Джон Мерлин — филм, който ще му донесе цяло състояние.

— Ще трябва да организираме специална кампания — изрази мнението си Хулинън. — Трябва да похарчим един куп пари, но да го продадем като истинска класика!

— Господи, боже мой! — възкликна Мейломър и се хвана за главата. Обикновено успяваше да се сдържа, но в този момент му беше дошло до гуша от всякакви Хулинъновци и Келиновци, от киното въобще. Което нищо не означаваше, разбира се. До гуша му беше дошло и от красиви жени и чаровни мъже. С мъка понасяше калифорнийския климат. Отправи един изпълнен с неприязън поглед към Хулинън. Мразеше както него, така и онзи вманиачен любовник Уго Келино.

Мъжът насреща му беше облечен безупречно. Копринен костюм, копринена вратовръзка, италиански обувки по поръчка, часовник „Пиаже“. Очилата му бяха специална изработка, с рамки от масивно злато. Имаше коварното и въпреки това привлекателно лице на шантав ирландски проповедник — един от онези, които с часове дрънкаха глупости по някой от щатските телевизионни канали. Но беше трудно да се повярва, че този човек е долен мръсник и открито се гордее с това.

Преди години Мейломър и Келино бяха направили страхотен скандал в един от известните ресторанти. Бяха се ругали и псували открито, за безкрайно удоволствие на присъствуващите репортери. А Хулинън направи така, че Келино се превърна в герой, а Мейломър — в некадърен мръсник, който напразно се опитва да подлее вода на известния и изключително талантлив актьор. В това отношение Хулинън беше истински гений. Един късоглед и малко дебелокож гений, който се правеше, че нищо не е станало, въпреки откритата омраза на Мейломър.

В продължение на пет години вестниците поне веднъж в месеца съобщаваха, че Келино отново е подпомогнал някого. Болно от левкемия момиченце имало нужда от преливане на кръв, но само от сибиряк! Моля, Уго Келино вече изпраща частния си самолет в Сибир. Някакъв черен протестирал срещу расовата дискриминация и го тикнали в пандиза? Моля, Келино изпраща по пощата необходимата сума да го освободят под гаранция. „Черните пантери“ се развилнели в Харлем и видели сметката на някакъв полицай със седем деца? Моля, Келино изпраща чек за десет хиляди долара на вдовицата и поема издръжката на децата докато завършат училище! Член на същата терористична организация е обвинен в убийството на друг полицай? Моля, Келино изпраща нови десет бона във фонда за публичната му защита. А когато някоя известна преди години звезда влизаше в клиника за последните си дни, Келино бе този, който отива да я види и да й обещае главната женска роля в следващия си филм. Но една от тези стари нещастници излезе костелив орех, тъй като се оказа, че е скътала десетина милиончета за черни дни и изобщо не й пука от фалшивото съчувствие на Келино. Във вестниците излезе скандално интервю с нея, в което тя открито го плюеше. Най-странното нещо беше, че дори великият Хулинън не успя да й попречи…

Хулинън притежаваше още куп скрити таланти. Беше превъзходен сводник, чиито напарфюмиран нос с лекота надушваше всички красиви и перспективни кандидатки за слава в огромната жива пустиня, наречена Холивуд. Обичаше да се хвали с методите си.

— Кажи на една такава статистка, че играе вълшебно незначителната си роличка! Кажи й го настоятелно, кажи й го три пъти поред за една вечер! А после гледай как ще смъкне гащите ти със собствените си ръце и направо ще ти изяде от благодарност оная работа!

Той беше човекът, който Келино използваше като пробен камък. Често лично проверяваше прелестите на кандидатките за слава, преди да ги допусне до великия Келино. Онези, които бяха прекалено невротични, дори според доста либералните стандарти на шоубизнеса, никога не стигаха до леглото на звездата. Но това съвсем не означаваше, че са за боклука, според собствените му думи…

— Можете спокойно да забравите за рекламни бюджети! — усмихна се Мейломър, за пръв път от началото на разговора. — Този филм няма да има нужда от подобни неща.

Хулинън замислено го погледна.

— А няма ли да поработим върху по-известните кинокритици? — попита той. — Поне двама от тях ти дължат доста услуги…

— Нямам подобни намерения — сухо отвърна Мейломър. Не каза, че този път е решил да надмине себе си, че хора като Хулинън ще трябва да гледат отстрани и да си траят. Смяташе той да бъде звездата, а не Келино.

— Значи трябва да организирам своя кампания — все така замислено промълви Хулинън.

— Като не забравяш, че това е една продукция на „Мейломър Филмс“ — подхвърли Мейломър. — Аз трябва да бъда в течение на всичко!

— Ами как иначе? — невинно се учуди Хулинън. Страничен наблюдател едва ли би допуснал, че този човек може да постъпи другояче.

— И още нещо, Джак — хладно подхвърли Мейломър. — Никога не забравяй, че има една граница, която не трябва да прехвърляш. Независимо кой си и кой стои зад гърба ти!

— Някога да се е случвало подобно нещо? — усмихна му се ослепително Хулинън. — Знаеш ли, открил съм една страхотна мадама, май беше белгийка… Настанил съм я в бунгалата на хотел „Бевърли Хилс“. Утре можем да закусим там и да си поговорим…

— Друг път — отклони поканата Мейломър. Беше уморен до смърт от такива неща, от мадамите, които пропътуват половината свят, за да се пъхнат в леглото на някой тип, чието име се изписва върху екраните. Беше уморен до смърт от стотиците гладки и на пръв поглед съвършени лица, от стройните и елегантни фигури, от красавиците, с които беше принуден да се снима по разни приеми, ресторанти и премиери. Защото Мейломър беше известен не само като най-надарения продуцент-режисьор на Холивуд, но и като кавалер на най-красивите жени на света. Само най-близките му приятели знаеха, че за леглото предпочита закръглените си прислужнички-мексиканки. На поднасянията им отвръщаше, че най-добре си почива като се гмурне в топлите гънки на една истинска жена, а онези красавици от кориците на списанията са само кожа и кости и човек няма къде да им се гмурне. Това не беше съвсем вярно, разбира се. Въпреки своята лична елегантност, Мейломър просто искаше да демонстрира презрението си към елегантността на другите.

На този етап беше стигнал фазата, в която искаше да направи един добър филм и нищо останало не го интересуваше. Най-щастливите му мигове настъпваха след вечеря, когато отиваше в монтажната зала, забравяше всичко на света и потъваше в тайнството на истинското изкуство.

Изпрати Хулинън до вратата. Секретарката му прошепна, че отвън чака авторът на онази нашумяла книга, придружен от агента си Дорън Ръд. Нареди й да ги покани, след което бе принуден да ги представи на Хулинън, който нарочно не бързаше да си тръгне.

Късогледият гений се разтопи от любезност. Ръд той познаваше отдавна — умен и чаровен, типичен мошеник от бранша. Типичен беше и писателят. Наивен романист, пристигнал да работи върху сценария на собствената си книга, заслепен от блясъка на Холивуд, съблечен до голо от ловки продуценти, режисьори и директори на филмови къщи. Вероятно скоро ще хлътне по някоя от звездичките и ще хукне да се развежда с жената, която е майка на децата му и с която живее от двадесет години. А чак след това ще научи, че голямата му любов е едно обикновено курве, което е изтръшкало половината град, преди да получи първата си дребна роля. После пък ще се обиди от начина, по който нескопосаното му произведение е коригирано, за да стане годно за екранизация. И тоя беше такъв. Тих и очевидно срамежлив тип, облечен като бунак. Не като модерните бунаци в света на киното, които намъкваха нарочно кърпени и избелели джинси, скроени срещу стотици долари от най-добрите стилисти на света. Беше си съвсем истински бунак — грозен почти колкото онзи френски дявол, който направи главозамайваща кариера в Европа. Затова великият Хулинън трябваше да се намеси. Реши веднага, още сега да постави тоя дърводелец на мястото му.

Приветствията му към Джон Мерлин бяха пропити от топлина и непринуденост. Веднага изтъкна, че не е чел по-добра книга от неговата. Не беше дори я прелиствал, разбира се. Накрая си тръгна, но на вратата се спря и подхвърли:

— Знаете ли, Келино ще бъде страшно доволен, ако се видите днес следобед и си направите по някоя снимка! И без това имаме среща с Мейломър. Ще бъде чудесна реклама за бъдещия филм. Какво ще кажете за три нула-нула?

Мерлин кимна, а Мейломър направи гримаса. Режисьорът знаеше отлично, че Келино изобщо не е в града, а се припича някъде по плажовете на Палм Спрингс. Хулинън възнамеряваше да погоди на Мерлин обичайния за всички новаци номер — да го накара да виси няколко часа в напрегнато очакване, избръснат и напарфюмиран. Целта беше да му покаже, че силата в този град се намира в ръцете на хора като него. Е, може пък и да има резултат…

Мейломър, Ръд и Мерлин проведоха един наистина ползотворен разговор за бъдещия филм и работата по сценария. Режисьорът веднага си отбеляза, че Мерлин е съвсем разумен човек, искрено желае да помогне и съвсем не е досадник като повечето писатели. Пред агента се задоволи с обичайните глупости — обясни му, че бюджетът не трябва да надхвърля един милион долара, макар отлично да знаеше, че и пет няма да стигнат. Мейломър се изненада истински едва когато срещата беше към края си и той предложи на Мерлин да влезе в библиотеката, където да чака появата на Келино. Но писателят хвърли един поглед на часовника си и кротко отвърна:

— Вече е три и десет. Не чакам никого повече от десет минути, дори собствените си деца.

После се обърна и си тръгна.

— Ех, тези писатели!

Мейломър се усмихна на Дорън Ръд и онзи отвърна на усмивката му. Същото възклицание използваше по отношение на режисьори, актьори и продуценти, но никога за актрисите. Считаше, че не е почтено да унижаваш хора, които освен с ежедневните трудности по трънливия път към славата, трябва да се борят и с месечните си неразположения.

— Тоя не чака дори докторите! — сви рамене Дорън Ръд. — Веднъж го водих на някакъв преглед, той изчака определения час и тръгна да си върви въпреки протестите на сестрата. „Щом аз съм точен, такъв трябва да бъде и докторът!“, отсече той и хлопна вратата.

— Господи! — въздъхна Мейломър.

Имаше болка в гърдите и отиде в банята да глътне едно хапче против стенокардия. А след това се сети за препоръките на своя лекар и се изтегна да подремне на дивана. Секретарката имаше задължението да го събуди при пристигането на Келино и Хулинън.

„Келино дебютира като режисьор в «Каменната жена». Играта му както винаги е безупречна, но режисурата му търпи сериозна критика. Философските му напъни са жалки и претенциозни, но с това не искам да кажа, че филмът е слаб. Той е просто кух, без да бъде съвсем безполезен.

Келино доминира върху екрана през цялото време, зрителят очевидно вярва на образа, но този образ на практика не го интересува. Та кой би проявил интерес към човек, който си опропастява живота заради една празноглава кукла като Селина Дентън, привлекателна само за онези мъже, които си падат по закръглените задници? Играта на Дентън в обичайния и вдървен индиански стил, с безлично лице, гърчещо се в пресилен екстаз, е чисто и просто отегчителна. Не е ли крайно време холивудските режисьори да разберат, че публиката иска да гледа истински жени на екрана? Този филм би могъл да бъде спасен от актриса като Били Строд — със завладяващо присъствие и интелигентна игра, с наистина привлекателен външен вид (ако човек успее да се освободи от напарфюмираните рекламни стереотипи, ще открие, че тя е красавица). Учудващ е фактът, че Келино не е успял да проумее това при подбора на актьорския си състав, макар неговата игра да е действително вдъхновена и майсторска. Човек с неговия опит в шоубизнеса би трябвало да притежава поне тази проницателност.

Сценарият на Хаскън Уотс е от онези псевдолитературни упражнения, които изглеждат приемливи на хартия, но върху филмовата лента се превръщат в пълна безсмислица. Авторът очаква от нас да вникнем в трагедията на човек, на когото не се случва нищо трагично; човек, който в крайна сметка завършва живота си със самоубийство поради провала на повторната си артистична кариера (нима не се проваляме всички ние?) и поради факта, че една празноглава и самолюбива жена използва своята красота (видяна единствено от жертвата), за да му сервира една банална изневяра, позната ни още от времето на Янгър и Дюма.

А съперникът на Келино е от онези, които неизменно се оказват на страната на справедливата кауза. Внушава ни се, че е наистина добросърдечен човек, но на практика си е чист фашист. Обруленият от тежки битки с живота либерал се превръща в диктатор от фашистки тип, съвсем като в случая с Мусолини. Дори отношението към жените в този филм е фашистко — те са бездушни кукли, които манипулират мъжкарите с оскъдните си прелести. А когато все пак ги показват като участници в определени политически актове, те се оказват коравосърдечни екзекутори на мъжете, които се борят за промяната на обществото. Нима Холивуд дори за момент не може да допусне, че между двама души от противоположен пол могат да съществуват и връзки извън сексуалното общуване? Нима Холивуд поне веднъж не може да покаже, че и жените притежават някои от «мъжките» добродетели като например вярата в хуманността, за която са готови да се борят на живот и смърт?

Нима никой в този град няма достатъчно въображение да прозре, че жените положително ще харесат далеч повече един филм, в който са показани като живи хора, а не като втръсналите на всички капризни куклички, които само от време на време решават да разкъсат мрежата, хвърлена отгоре им от мъжете?

Келино ясно показва, че не притежава качествата на добър режисьор. Действително поставя камерата точно където трябва, но това съвсем, не е достатъчно, за да се превърне в професионалист. Актьорското му майсторство е единственото нещо, което спасява филма от пълен провал. Провал, залегнал: още в слабия и банален сценарий. Режисурата му не помага на филма, но и не му пречи особено. Но останалите актьори са отчайващо слаби.

Не е честно да мразиш един актьор само заради външния му вид, но Джордж Фоулс е твърде лигав дори за лигавата роля, която трябва да играе. А Селина Дентън е прекалено куха, дори и за кухата роля, с която са я натоварили. Понякога не е толкова лошо да избереш актьор, който на пръв поглед е неподходящ за определена роля. Може би именно това трябваше да направи Келино, макар да се съмнявам, че би си струвало труда. Фашистката концепция на сценария, неговото отровено от мъжки шовинизъм внушение за образа на «обичливата» жена, обричат цялото начинание на провал още преди камерите да са били заредени с лента.“

— Господи, каква кучка! — изпъшка Хулинън, озадачен и истински безпомощен. — Какво иска от този филм, по дяволите! И защо, Пресвета Дево, продължава да твърди, че Били Строд е хубава жена? Четиридесет години съм в този бизнес, но никога не съм виждал по-грозна кинозвезда!

— Лошото е, че всички останали критици ще запеят същата песен — замислено промълви Келино. — Май спокойно можем да го отпишем тоя филм…

Мейломър ги слушаше и мълчеше. Двоен хемороид — ето какво бяха тези двамата. Толкова ли е важно какво е казала Клара Форд? С Келино в главната роля филмът не само ще си върне парите, а дори и ще подпомогне някоя позакъсала студия. Той самият не беше очаквал нещо повече от тази безвкусица. Но сега успя да хвърли въдицата за филма, който наистина го интересуваше — филмът, за който сценарият щеше да бъде написан от Джон Мерлин. И Келино очевидно я беше захапал.

Въпреки всичката си проницателност Клара Форд не можеше да знае, че Келино изобщо не беше се занимавал с режисура, а си беше наел специален човек.

Мейломър искрено ненавиждаше тази критичка. Защото, макар и да пишеше брилянтно и да се ползваше с изключителен авторитет сред специализираните издания, Клара Форд нямаше никакво понятие от кухнята на филмопроизводството. Протестираше срещу подбора на актьорския състав, защото не знаеше, че главната женска роля обикновено получава онази мадама, която е успяла да се настани в леглото на Келино, а второстепенните — мадамите, които обитават спалните на продуцента, помощник-режисьора, операторите, а дори и осветителите. Нима не знаеше, че това е една от най-ревниво пазените привилегии на хората, които правят кино? За всяка епизодична роля се явяват поне хиляда готови на всичко кандидатки. Човек може да прекара половината от тях през леглото си без дори да им обещава кой знае какво — достатъчно е само да им даде да прочетат малко от текста, а след това да им каже, че ще им звънне за второто прослушване. Дори най-некадърните режисьори създават по този начин лични хареми, на които могат да завиждат дори фрашканите със злато арабски емири. При това ги създават без всякакво усилие.

Сърцето на Мейломър преливаше от злорадство, тъй като тази критичка беше единствения човек на света, който беше в състояние да вдигне кръвното на Хулинън.

А Келино се дразнеше от друго.

— Какво значи фашистко, мътните да я вземат! — ръмжеше той. — Цял живот съм бил убеден противник на фашизма!

— Защо обръщаш внимание на тази заядлива гадина? — уморено се учуди Мейломър. — Тя използва думата фашист както ние с теб използваме думата курва. Не иска да каже нищо особено…

Но Келино продължаваше да кипи.

— Да пишат за играта ми каквото си искат! Хич не ми пука! Но на никого няма да простя, когато ме нарича фашист!

Хулинън закрачи из стаята. Спря за миг пред бюрото, посегна да си вземе една пура от разтворената кутия „Монте Кристо“, после се отказа.

— Направо ни убива, проклетницата! — проплака той. — Цял живот ще ни преследва! — обърна се към Мейломър и добави: — Забранил си й да посещава предварителните прожекции, но и това не помага!

— Няма за цел да помага — сви рамене Мейломър. — Прави го просто заради жлъчката си.

Двамата любопитно го изгледаха. Очакваха да им обясни какво иска да каже с това, но той премълча. Не искаше да знаят, че беше взел израза от един сценарий, който беше прочел същата сутрин.

— По дяволите! — отново избухна Хулинън. — Вече е късно да предприемем каквото и да било по отношение на „Каменната жена“. Но какво ще правим с тази мръсница при следващия ни филм?

— Ти си личен посредник на Келино и отговаряш за връзките му с пресата — рече Мейломър. — Клара Форд си е твой проблем и можеш да го решаваш както си искаш…

Тайно се надяваше да не протака този разговор. Ако беше дошъл само Хулинън, той несъмнено би продължил не повече от две минути. Но Келино беше действително най-известният актьор на света и по тази причина се налагаше да му целува задника с любов и безкрайно търпение.

Мейломър с нетърпение очакваше момента, в който щеше да влезе в монтажната кабина. Това беше най-голямото удоволствие в живота му. Славеше се като най-добрият редактор в Холивуд. Истинско удоволствие му доставяше да монтира филма си така, че в крайна сметка главите на всички уредили се по втория начин актьори и актриси да започнат да се търкалят по пода. Различаваше ги още от пръв поглед. Обикновено това бяха натрапчиво излишни кадри в едър план на някоя хубава мадама, която просто си седи и наблюдава развитието на действието. Операторът я беше фраснал и това му беше отплатата. Мейломър обаче безмилостно отрязваше тази глава в тясната монтажна кабинка. Правеше изключение само ако операторът му е приятел, или пък — веднъж на милион пъти — кадърът пасваше на цялостното действие. Господи, колко много мадами са си давали задника под наем само за да се видят на екрана за частица от секундата! Повечето от тях бяха твърдо убедени, че именно тази частица ще им отвори пътя към богатството и славата, че красотата и талантът им ще блеснат като ослепителна светкавица. Мейломър беше безкрайно уморен от хубавите жени. А когато бяха и умни, те се превръщаха в огромно бреме. Което съвсем не означаваше, че никога не беше им позволил да го изработят. Беше си получил порцията катастрофални бракове — три на брой и всичките с актриси. Днес вече обръщаше внимание само на онези от хубавиците, които не правеха опит да го свалят. Към тях се отнасяше така, както претрупаният с работа адвокат поглежда към постоянно звънящите телефони в кантората си. Никога не забравяше, че те могат да му донесат единствено неприятности.

— Я повикай някоя от секретарките си — обърна се към него Келино.

Мейломър натисна едно копче върху писалището и в следващата секунда на вратата се изправи младо момиче. Така и трябваше да бъде. Разполагаше с четири секретарки — две от тях охраняваха външната врата на студията, а другите две — вратата на личния му кабинет. Стояха на поста си като китайски дракони и нямаше да мръднат от там дори да стане наводнение. Някоя от тях трябваше да се появи най-много пет секунди след като шефът им натисне бутончето. Но преди три години се беше случило невъзможното — никой не се отзова на магическия бутон. Изпаднала в нервна криза, едната от секретарките се скъсваше да реве в съседния офис, докато един от младите продуценти се опитваше да я утеши с помощта на езика си. Другата беше отскочила до счетоводството да получи някаква финансова сводка, третата беше в отпуск по болест, а четвъртата се беше поддала на непреодолимото желание да кръшне за момент. Макар кръшкането й да беше абсолютен световен рекорд по краткост, тя нямаше късмет. Мейломър натисна бутончето си точно през тези няколко секунди. Разбрал, че е лишен от закрилата на своите верни дракони, той моментално ги уволни.

Келино се зае да диктува писмо да Клара Форд, а Мейломър се отпусна в креслото си и започна да се наслаждава на стила му. Този човек знаеше какво иска и по тази причина режисьорът не си направи труда да го предупреди, че няма никакви шансове.

„Драга мис Форд,

Единствената причина за това писмо е дълбокото ми възхищение към вашата работа. Същевременно ми се иска да изтъкна една незначителна част от рецензията ви за последния ми филм, с която си позволявам да не се съглася. Моля ви да не го приемате като форма на някакво недоволство. Искам просто да подчертая, че провалът на този филм (ако наистина е провал) се дължи единствено на недостатъчния ми опит като режисьор. Продължавам да мисля, че сценарият не беше толкова слаб, става ми все по-ясно, че хората от екипа бяха отлични професионалисти, чиито талант остана неразгърнат именно поради недостатъчния ми режисьорски опит. Това е всичко, което исках да ви кажа. Ще ми се да добавя, че продължавам да бъда един от вашите пламенни почитатели и тая надеждата да се срещнем някой ден и да си поговорим до насита за изкуство и кино. Съзнавам, че още много трябва да науча, преди да се заема с режисурата на следващия си филм. А това едва ли ще стане бързо, ако не се възползвам от вашия богат опит и огромна ерудиция.

С дълбоко уважение:

Келино“

— Няма да мине! — не се сдържа Мейломър.

— Защо не? — възрази Хулинън.

— Единственият начин да постигне нещо е да хукне подире й и да не се спира докато не я тръшне по гръб и да я шиба докато й изскочат очите! — поясни Мейломър. — Защото е прекалено умна, за да се хване на тези глупости.

— Но аз наистина се възхищавам от нея — рече Келино. — И действително ми се иска да науча нещо.

— Я стига глупости! — ревна Хулинън. — Мейломър е прав — трябва да я тръшнеш в леглото и да я скъсаш! Това е разрешението!

Режисьорът внезапно почувствува, че не може да ги изтърпи нито миг повече.

— Надявам се, че няма да го направите в кабинета ми! — процеди той. — А сега изчезвайте и ме оставете да поработя!

На другата сутрин Хулинън се затвори в апартамента от двеста квадратни метра в „Три-Калчър“, който наричаше свой кабинет. Зае се за работата, която винаги му доставяше огромно удоволствие — изготвянето на рекламните материали, които превръщат в бог всеки от неговите клиенти. Проверил внимателно всички сключени от Келино договори, той взе един голям лист хартия, и започна да пише.

Студия „Три-Калчър“, „Мейломър Филмс“

Съвместна продукция Мейломър-Келино

„Пътуване към радостта“

В главните роли: Уго Келино, Фей Медоуз

Режисьор: Бърнард Мейломър

Сценарист: Джон Мерлин, по едноименния му бестселър

Облегна се назад и се наслади на свършената работа. После позвъни на секретарката си, подаде й листа и поиска папката с документацията на Келино.

Обичаше да преглежда тази папка. В нея бяха събрани материалите, които щяха да бъдат използвани след смъртта на великия актьор. Скрити на спокойствие в една вила в Палм Спрингс, двамата бяха изгубили цял месец за тази задача. Келино, разбира се, не се готвеше да умира, но искаше да бъде сигурен, че когато това стане, всички ще разберат какъв необикновен човек е бил. В папката имаше дълъг списък на хората, които трябваше да бъдат поканени на погребението му, там стоеше и траурната реч, която трябваше да бъде прочетена по телевизията. Следващият материал в нея беше специален сценарий на двучасово предаване в негова памет. Той съдържаше подборка от клипове на най-добрите му филми, специално заснет материал за двата „Оскара“, получени в присъствието на най-близките му приятели и най-известните кинозвезди. Освен това имаше и един напълно готов сценарий за комедиен скеч, в който негови приятели ще си правят шеги с мечтата му да стане добър режисьор.

Имаше списък и на всички хора, на които Келино беше оказал материална помощ. Някой от тях трябваше да се появи на екрана и да разкаже как този златен човек му е помогнал да се измъкне от дълбините на отчаянието.

Имаше списък на всичките му съпруги — на онези, които могат да бъдат интервюирани, и на останалите — които не трябва да кажат нито дума за съвместния им живот. А за една от тях имаше разработена специална операция — в деня на неговата смърт тя трябваше да бъде качена на частния му самолет и откарана на сафари в Африка. По този начин ще остане извън обсега на любопитните репортери. Имаше и предварително написаното траурно слово на един бивш американски президент. Най-отдолу в папката се гушеше и копието на едно писмо, което Хулинън беше изпратил до Клара Форд. Беше му хрумнало да я помоли за няколко думи в бъдещата възпоменателна подборка. Там беше и отговорът на известната критичка, но този отговор едва ли някога щеше да попадне пред очите на Келино. Написан на бланка на „Лос Анджелис Таймс“, той гласеше следното:

„Келино беше безспорен талант, създал няколко наистина великолепни роли. Жалко, че смъртта го отнесе преждевременно и той не можа да достигне величието, което може би го очакваше, ако беше получил подходяща роля от наистина добър режисьор.“

Всеки път, в който Хулинън препрочиташе тези няколко реда, той неизменно изпитваше нужда от няколко глътки неразреден алкохол. Не можеше да определи кого мрази повече — Клара Форд или Джон Мерлин. Хулинън изпитваше дълбока неприязън към писателите с магарешки инат още щом ги видеше, а Джон Мерлин беше именно такъв. Кой, по дяволите, е този тип, та да не може да почака дори десет минути, за да се снима с великия Келино? О, с него ще има възможност да си уреди сметките, но онази Клара Форд си оставаше недостижима. Беше направил опит да й създаде неприятности като накара доста от подчинените си да изпратят протестни писма срещу нейните рецензии. Беше използвал цялото влияние и връзки на „Три-Калчър“, но тя се оказа по-силна и от тях. Искрено се надяваше Келино да има по-голям късмет от него. Скоро щеше да разбере дали това е така, тъй като актьорът вече беше успял да й определи среща. Снощи двамата бяха на вечеря и Келино всеки момент щеше да му се обади с подробностите за нея.

28.

След няколко седмици в Холивуд започнах да си мисля, че това е земята на емпидите. Забавно и малко отегчително за мен местенце. Емпидите са особени насекоми, от семейството на паякообразните. Женските притежават канибалистични наклонности, които рязко се усилват по време на любовния период. По тази причина мъжките нерядко остават без глава във върховния момент на екстаза си.

Но еволюцията прави истински чудеса. С течение на времето мъжките емпиди поумнели и започнали да прибягват до един ефикасен трик — увивали в паяжина известно количество храна и я предлагали на партньорката си. Тя се нахвърляла върху нея, а през това време мъжкият успявал да я обладае и да изчезне.

След още няколко десетки поколения мъжките емпиди усъвършенствали номера — започнали да увиват в своята паяжина камъчета, пръст или най-обикновен боклук. А когато настъпил Големият еволюционен скок, от мъжкия емпид се родил холивудският продуцент.

Мейломър слушаше измишльотините ми с намръщено лице. Накрая отметна глава и се разсмя.

— Какво искаш? Нима за един задник трябва да му отхапят нещастната глава?

Първото нещо, което ми направи впечатление в този град беше, че всеки е готов да откъсне някоя част от тялото на противника си в името на успеха. И въпреки това останах истински запленен от страстта, с която тези хора се хвърляха в работата си. Те наистина бяха готови на всичко, за да направят своя филм, добър или лош. Независимо дали са скриптърки, секретарки, счетоводители, оператори, декоратори, технически персонал, актьори, режисьори или дори продуценти. Всички казваха „моят филм“, всички се считаха за активни участници в творческия процес. Направи ми впечатление, че единствено сценаристите не се държат по този начин. Вероятно защото всеки се опитваше да нанесе поправки в техния продукт, убеден, че допринася за по-доброто му качество. Дори скриптърките си позволяваха да променят по някой ред, да не говорим за изпълнителите на по-главните роли, които се появяваха някоя сутрин с напълно променени реплики (работа на съпруги или любовници, разбира се) и заявяваха, че няма да започнат снимките, докато те не бъдат приети. Естествено, тази преработка имаше за цел да изтъкне собственото му присъствие на екрана, а не основната идея на филма. Всички изпитваха желание да свършат работата на сценариста и това не можеше да не го подразни.

Постепенно стигнах до заключението, че създаването на филми е дилетантска работа, проста и невинна пародия на истинското изкуство, която има успех само защото самата медия е твърде магнетична. На практика хора без абсолютно никакъв талант създаваха произведения на изкуството чрез комбиниране на снимки, костюми и музика, обединени от някоя пределно опростена фабула. Вероятно и тази дефиниция е пресилена. Те по-скоро създават нещо, което само прилича на изкуство, но е достатъчно добро да им даде известно самочувствие.

Киното вълнува хората и им доставя неповторима наслада. Но едновременно с това, то не им предлага никакви поуки. Екранът не може да опише задълбочено душевното състояние на героите, няма дълбочината, която присъства в един добре написан роман. Той не може да те направи мъдър така, както го прави романът. Наистина човек усеща живота, но не може да го разбере. Киното е изключителна магия, то придава стойност на почти всичко, въздейства върху душата на човека като истински наркотик. Та кой не иска да запечата върху лентата приключенията на своето минало, кой не мечтае да превърне бляновете си в действителност? Нима това не е най-лесният начин да обикнем себе си?

Горе-долу така преценявах по онова време света на киното. По-късно, леко ухапан от заразата на тази лудост, започнах да мисля, че изразеното по-горе мнение е твърде жестоко и прекалено снобско.

Продължавах да се смайвам от силата, с която създаването на един филм влияе върху съдбата и поведението на хората. Това беше най-голямата страст на Мейломър, а всички, които му помагаха, влагаха цялата си душа в обладаването на този процес. Режисьори, актьори, оператори, а дори художници и дизайнери.

Давах си сметка, че това е най-жизненото изкуство на нашето време и изпитвах лека завист от този факт. Хиляди умни и надарени млади хора в страната предпочитаха да опитат силите си именно в киното, въпреки че много от тях биха станали отлични писатели. Започнах да мисля, че това дори не е изкуство, а просто някаква форма на колективна терапия. Всички искат да разкажат историята на своя живот, да опишат своите мисли и чувства. Но колко са книгите, родени по същата тази причина? При писането, рисуването и композирането магията е далеч по-малко видима. Киното е мястото, на което се смесват всички форми на изкуството, именно по тази причина неговата притегателна сила е толкова неудържима. С мощен арсенал от изразни средства на свое разположение, създателят на киното би трябвало да бъде сигурен в своя успех. Човек може да бъде най-големият тъпанар на света и въпреки това да направи интересен филм. Нищо чудно, че в киноиндустрията съществува толкова силен непотизъм. Всеки може да накара племенника си да напише сценарий, да превърне гаджето си в звезда, да назначи сина си за директор на студия. Киното е в състояние да превърне в преуспял творец дори полицаят на ъгъла!

А защо в историята няма нито един случай, при който актьор да е посегнал на живота на режисьор или продуцент? Положително е имало куп предпоставки за възникването на подобно желание у някога — както финансови, така и чисто артистични. Защо нито един директор на студия все още не е станал жертва на някой разгневен режисьор? Защо нито един режисьор не е бил удушен от някой възмутен сценарист? Вероятно в процеса на филмопроизводството се крие някакъв терапевтичен ефект, който премахва склонността на хората към насилие.

Нима е напълно невъзможно един ден да се окаже, че най-ефикасното лечение на психичноболните е свързано с възможността сами да направят по един филм? Нищо чудно — и тъй, и тъй, всички професионалисти в киното са луди, или близо до лудостта. А актьорите спокойно могат да си извадят официален документ за това.

Това е положението. В бъдеще вероятно всички ще си стоим у дома и ще си гледаме филмите, които нашите приятели са направили, за да не полудеят. Те ще са и нашето спасение. И в крайна сметка всеки задник ще се превърне в творец. Особено ако професионалистите успеят да отстранят брака в своята работа и започнат да правят само добри филми. Защото днес все още съдбата на един филм се решава от банкери, модисти и юристи, а у тях я няма онази лудост, която е необходима за едно истинско произведение на изкуството. Значи нищо няма да загубим, ако всеки задник вземе сам да си прави филмите, които предпочита. Единственият проблем е снижаването на разходите. Тогава няма да имаме нужда нито от психиатри, нито от надарени хора. Всеки ще може да се превърне в творец, когато пожелае.

Това особено важи за хората, които са антипатични на околните. Те бързо ще разберат, че ще трябва да поработят върху себе си, след което ще имат всички шансове да станат симпатични. И тогава, въпреки непроменената степен на нарцисизъм и инфантилизъм, те ще могат да проектират на екрана онази вътрешна представа за самите себе си, която несъмнено ще предизвика симпатията на околните. Ще бъдат, разбира се, призраци. Но обичливи призраци, симпатични и добри… Качества, които им липсват в реалния живот. Ще кажете, че всички така наречени творци тъкмо това и правят. Достатъчно е да се сетим за великия писател и обществен деец Осейно, който е абсолютен задник в личния си живот. Но в крайна сметка такива хора все пак трябва да притежават някаква дарба — нещо, което може да даде наслада на околните, да извлекат някаква поука от него, да получат по-вярна и задълбочена представа за живота…

В киното е възможно всичко това да се постигне и без дарба. Достатъчно е на ваша страна да имате един тъпак с достатъчно дебел портфейл. Той ще успее да предаде житейския си опит и без помощта на гениални режисьори и сценаристи, без присъствието на известни звезди. Ще стане герой просто като се възползва от могъщата и всеобхватна магия на екрана. Което не означава, че ако притежават капчица талант, филмът няма да стане още по-добър…

С Мейломър прекарвахме голяма част от времето си заедно. Често оставахме у дома му до късно през нощта, увлечени в разработката на сценария. Аз се чувствах малко неудобно там, защото жилището беше огромно, прекалено просторно за сам човек и ми приличаше на филмов декор. Имаше най-малко дванадесет просторни и претъпкани с мебели стаи, тенис корт, плувен басейн и специална кинозала.

Една вечер ми предложи да се разсеем с някакъв нашумял филм, а аз му признах, че не си падам особено по киното. Вероятно инатът ми си е проличал, защото той се ядоса и каза:

— Ще свършим много по-добра работа по твоя сценарий, ако престанеш да демонстрираш презрението си към шоубизнеса!

Малко се засегнах. Въобразявах си, че се владея отлично и никой не може да вникне в интимния свят на чувствата ми. Освен това изпитвах професионална гордост от начина, по който работех върху сценария, а той изведнъж ми казва, че не се е получило кой знае какво. Бях обладан от всички тези чувства, защото уважавах дълбоко Бърнард Мейломър. Той спокойно можеше да ме мачка както си иска при оформянето на сценария, защото той беше продуцент-режисьорът. Но никога не го правеше. Всичките му предложения за промяна на текста бяха разумни. А когато сбъркаше и аз му доказвах това с необходимите аргументи, той без колебание приемаше становището ми. Накратко казано, този човек се вместваше напълно в предварителната ми представа за класически емпид.

В оная нощ забравихме и филма, и сценария, впускайки се в разгорещен спор. Аз му казвах какво мисля за шоубизнеса, киното и хората, които си вадят хляба там. Колкото повече се разгорещявах, толкова по-спокоен ставаше Мейломър. Накрая върху лицето му изгря доволна усмивка.

— Говориш като стара курва, на която вече никой не обръща внимание! — резюмира той. — Усещаш, че именно киното е новото изкуство, което ще прати в килера както теб, така и всичките ти романи. Ти си просто ревнивец!

— Киното никога не ще може да се сравни с романа! — възразих аз. — Киното никога няма да постигне това, което е постигнала добрата книга!

— Глупости — рече Мейломър. — Хората предпочитат киното и едва ли скоро ще променят вкусовете си. Ето защо всичките ти дрънканици за продуцентите емпиди са безсмислени. Идваш тук за месец-два и вече издаваш присъди. Това, което става тук, едва ли се различава кой знае колко от останалите човешки дейности — и тук важи правилото за моркова и тоягата. Хората в този бизнес действително мърсуват като луди, правят какви ли не измами и използуват секса за разменна монета. Но само те ли го правят? Ти не обръщаш внимание на един друг съществен факт — продуценти, сценаристи, режисьори, актьори — това са все хора, които трябва да се справят с огромни трудности, за да си вадят хляба. Цял живот се учат на занаят и работят като луди, без никаква почивка. Те са абсолютно всеотдайни. И нещо друго — независимо от твоето мнение, за създаването на един добър филм се изисква наличието на талант, бих казал дори на гениален талант. Цялата тази армия от актьори и актриси са пехотата на нашия бизнес. Тях ги убиват, те съвсем не се докопват до кокала с малко мърсуване. Трябва да бъдат доказани артисти и да владеят занаята си до съвършенство. Естествено, в този бизнес има достатъчно некадърни тъпаци, които са в състояние да унищожат един филм за пет милиона долара, но да вкарат вътре гаджето си. Те обаче не издържат дълго и течението ги отнася на дъното. Твоето презрение се прехвърля и върху продуцент-режисьорите. Няма смисъл да защищавам режисьорската професия, тъй като и слепец би видял, че по-трудна от нея в този бранш няма. Но и продуцентът трябва да притежава определени качества. Той е звероукротителят. Знаеш ли какво означава да направиш един филм от негова гледна точка? Преди всичко да целунеш поне десет задника във финансовия съвет. После да се превърнеш в мама и татко на куп шантави звезди, които мърсуват и пиянстват, тъпчат се с наркотици и изпадат в творческа депресия. Трябва да си готиният Дядо Мраз за техническия екип, тъй като не правиш ли това, ще бъдеш разстрелян от протакане и финансови преразходи. А накрая трябва да ги вардиш да не се изпотрепят помежду си. Знаеш ли какво ще ти кажа? Мразя Моузис Уортбърг от дъното на душата си, но признавам, че е финансов гений, без когото моментално бихме фалирали. Уважавам тази негова способност точно толкова, колкото ненавиждам просташкия му вкус. Същевременно, тъй като аз съм и продуцента, и режисьора, трябва непрекъснато да водя война с него. Надявам се да приемеш, че един-два от филмите ми са се доближили до представата за изкуство, въпреки трайното ти презрение към нашия бизнес!

— Поне не са толкова глупави — снизходително кимнах аз.

— Ругаеш продуцентите, но те са хората, които сглобяват километри лента и ги превръщат в завършено произведение — продължи Мейломър. — И знаеш ли как постигат това? Като целуват дупенцата на стотина бебчета и влюбено им гукат. Бебчета-финансисти, бебчета-режисьори, бебчета-актьори, бебчета-сценаристи… Именно продуцентите са бавачките, които им сменят пелените и се просмукват до мозъка на костите от миризмата на лайна. Вероятно и затова имат толкова лош вкус. Но въпреки всичко болшинството от тях продължават да вярват в изкуството и неговото неотразимо влияние. Няма случай продуцент да не се е явил да си получи „оскара“, нали?

— Това е просто самочувствие — възразих аз. — Но не и вяра в изкуството.

— Ох, ще ме умориш с това твое изкуство! — въздъхна Мейломър. — Вярно е, че само един от сто филма има някакви качества, но не е ли така и при книгите?

— Книгите имат по-различна функция — рекох. — А филмите показват една гола фасада и нищо повече.

— Ама ти наистина си страшно досаден тип! — нервира се отново Мейломър.

— Киното не е изкуство — продължих аз. — То е куп детски трикове и нищо повече.

В гласа ми липсваше увереност.

— Може и да си прав — въздъхна Мейломър. — То наистина е не толкова изкуство, колкото магия. Фалшификация и измама, помагаща на хората да забравят за смъртта…

И с това не бях съгласен, но премълчах. Знаех, че Мейломър беше прекарал инфаркт и именно за това говореше по този начин. Лично аз продължавах да мисля, че киното помага на хората да живеят. Да живеят с фалшива представа за света…

Не успя да ме убеди, разбира се, но след този разговор гледах с по-малко предубеждение на заобикалящата ме среда. В едно беше прав — аз действително ревнувах киното. В него се работеше лесно, парите бяха добри, а славата — бляскава! Само като си помислех, че отново трябва да се затворя в стаята и да пиша романи, направо ми призляваше. В дъното на цялата ми омраза се криеше една съвсем детинска завист: Знаех, че никога няма да стана човек на киното, тъй като не притежавах нито темперамента, нито таланта за него. Винаги ще го ненавиждам, но причините за това ще бъдат повече снобски, отколкото морални.

Бях изчел всичко написано за Холивуд. Бях чувал как писателите, най-вече Осейно, се връщат на изток и проклинат този град, наричат продуцентите най-големите мръсници на света, притежателите на студия — най-грубите и примитивни хора след маймуните, а самите студия — мръсни и долни бардаци. Но тези впечатления те все пак придобиваха след завръщането си от Холивуд, докато аз заминавах за там с тях.

Същевременно бях сигурен, че ще се справя. След първата среща с Мейломър и Хулинън всичко за тях ми беше ясно — Хулинън е елементарен търгаш, а Мейломър е комплициран и неглупав човек. Агентът ми Дорън Ръд беше пълна скръб, разбира се. Което не ми попречи да харесвам както него, така и Мейломър, докато Хулинън намразих още в първите две минути на срещата ни. Едва се сдържах да не го пратя по дяволите, когато ми каза да чакам Келино за съвместна снимка. Онзи тип закъсня и аз си тръгнах. Не обичам да чакам никого. Приемам спокойно, когато някой закъснее за среща с мен, ето защо не мога да разбера защо той трябва да е бесен, че не съм го дочакал.

Холивуд беше привлекателен предимно с огромното разнообразие от емпиди, които го населяваха.

Скоро открих, че в този град има и огромно разнообразие от продуценти. На най-долното стъпало стояха чорлави младежи с мътни погледи, които живееха в задръстени от ръкописи и кокаин таванчета и очакваха звездния си миг. Те постоянно търсеха надарени младежи и девойки, прослушваха откритията си, а след това ги възнаграждаваха с единствената валута, която притежаваха в изобилие — здравият животински секс. Доста над тях стояха истинските продуценти — онези със секретарките и стотина хиляди долара за представителни нужди. За разлика от чорлавите си колеги, те набираха актьори за прослушване чрез мрежа от агенти и посредници. Задължително условие при тях е да имат поне по един завършен филм. Обикновено този филм е банална тъпотия, която не е изплатила дори разходите си за негативи и се прожектира по самолети и летни кина със свободен вход. „Творците“ от този тип най-често си плащат на някой калифорнийски седмичник и той нарежда произведението им сред десетте най-добри филма на годината. По-хитрите от тях пускат платено съобщение във „Варайъти“, според което филмът им е донесъл рекорден приход в Уганда и далеч е надминал прихода от прожекцията на „Отнесени от вихъра“ там. Това на практика означава, че „Отнесени от вихъра“ никога не е бил прожектиран в тази страна. Тези продуценти държат на бюрата си снимки с автограф от известни филмови звезди. По цял ден са заети да приемат и разговарят с красиви кандидатки за слава, чиито намерения за кариера в киното по правило са страшно сериозни. Горките момичета изобщо не подозират, че „професионалистът“ насреща им просто си убива времето и тайно се надява на един безплатен минет за подобряване на храносмилането. Ако харесат някоя кандидатка особено много, те я водят да хапне в кафенето на студията и я представят на знаменитостите, които минават край масата им. Сами изживели подобен период, знаменитостите безропотно ги изтърпяват, стига да не се прекалява, разбира се. Те вече са надраскали този етап, но все пак се спират за миг край масата и пускат по някоя от очарователните си усмивки. Отлагат неотложните си дела само ако момичето е нещо наистина изключително. В такива случаи то има шанс за известна доза романтични преживявания.

Разбира се, и жертвите знаят, че това е игра. Но въпреки това я играят, тъй като се надяват на късмета си. Той може да излезе с продуценти, режисьори, дори оператори, но никога със сценаристи. Ако момичето има капка мозък в главата си, то изобщо не се занимава с разни драскачи. Едва сега разбрах какво е дразнило Осейно тук.

Че това е част от капана разбрах доста бързо. То си върви с парите и луксозните апартаменти, с ласкателствата и отегчителните работни съвещания, на които постоянно ти внушават, че правиш голям филм. Но никога не позволих да бъда измамен. Когато ми ставаше прекалено тъпо, просто хващах първия самолет за Вегас и потъвах в дебрите на хазарта. Къли неуморно се опитваше да ми пробута по някоя мацка, а аз също така неуморно му отказвах. Не крия, че често изпитвах силно изкушение, защото зная, че не съм чак толкова целомъдрен. Но все пак предпочитах да играя комар, тъй като при него не изпитвах толкова силно чувство на вина.

През първите си две седмици в Холивуд се занимавах с тенис, ходех да вечерям из разни скъпи ресторанти с Дорън и Мейломър, водеха ме на приеми. Приемите винаги бяха интересни. На един от тях се запознах с една вече повехнала звезда, която беше обект на мастурбаторските ми мечти като пубертет. Вероятно минаваше петдесетте, но благодарение на пластичните операции и останалите козметични номера, все още изглеждаше добре. Леко натежала, с подпухнало от пиене лице. Накърка се почти веднага и се зае да търси мъж за малки сексуални преживявания. Оказа се обаче, че кандидати липсват. Нима това е някогашното момиче, за което мечтаеха милиони американци с гореща кръв? Останах леко потиснат. Иначе ми беше интересно. Лица на актьори и актриси, които човек познава от екрана. Пращящи от самоувереност агенти, очарователни продуценти, енергични режисьори. Признавам, че се забавляваха отлично.

Климатът също ми допадаше. Обичах палмите по улиците на Бевърли Хилс, обичах стотиците киносалони на Уестууд, където човек можеше да срещне наистина изумително красиви момичета, неизменно в компанията на млади и сериозни студенти. Започна да ми става ясно защо отдавна са „разпродадени“ всички велики писатели от първата половина на века и никой вече не иска да им подражава. Защото е наистина глупаво да пишеш пет години един роман, който я ти донесе две-три хилядарки, я не, докато тук правиш същите пари за една седмица, а освен това си живееш живота.

През деня работех в кабинета си по сценария, отскачах при Мейломър за съвет, хапвах по нещо в кафенето и зяпах как снимат разни сценки. Неудържимо ме привличаше напрегнатата актьорска игра върху ярко осветената и съответно декорирана сцена. Един ден гледах как млада двойка заснемаше убийство по време на акт. Актьорите толкова се бяха вживели в ролите си, че след завършването на епизода се разридаха наистина и здраво се вкопчиха един в друг. Потресох се от тази всеотдайност.

В кафенето също беше много интересно. Тук идваха всички, които имаха някакво отношение към кинопроизводството. Много хора ми стискаха ръката и ми казваха, че съм написал хубава книга. Надявах се да е така, но дълбоко в себе си знаех, че едва ли някои е чел тази книга. Изненадах се от факта, че актьорите и актрисите съвсем не са бъбривци. Режисьорите постоянно демонстрираха заетост и край тях винаги се навъртаха по трима-четирима помощници. Екипите преливаха от енергия и изглеждаха отлично, но да се гледа отстрани заснемането на един филм е доста отегчително занимание. Животът не беше лош, но на мен ми липсваше Ню Йорк. Липсваха ми Вали и децата, липсваха ми вечерите и дългите разговори с Осейно. В такива моменти скачах в самолета за Вегас, прекарвах нощта край игралните маси, а на сутринта се връщах обратно.

Един ден, доста след като бях превърнал маршрута Лос Анджелис — Лас Вегас в своя почти ежедневна пътека, Дорън Ръд ме покани на парти. Неофициално събиране в огромната къща в Малибу, която беше наел за летния сезон. Не ми се ходеше до Вегас и приех. А там за пръв път срещнах Жанел.

29.

Беше наистина неофициално неделно парти. Къщата беше просторна и приятна, с тенис корт и басейн с топла вода. Тънка ивица пясък я разделяше от океана. Хората бяха във всекидневно облекло. Актьори, режисьори, критици, сценаристи — обичайната за Холивуд публика. Направи ми впечатление, че всички мъже хвърлят ключовете от колите си върху една масичка в антрето. Приближих се до Еди Лансър и попитах защо го правят. Причината била много проста, рече той. В Лос Анджелис шиели мъжките панталони толкова прилепнали към тялото, че било невъзможно да поставиш нещо в джоба си.

Разхождах се из къщата и се вслушвах в разговорите на гостите. Висока и слаба жена с агресивно лице се беше надвесила над приятен на вид продуцент с морска фуражка на главата. Към тях се приближи нисичка блондинка и заплашително изръмжа:

— Ако още веднъж пуснеш ръка на мъжа ми, ще ти зашия проскубаната дупка!

Продуцентът с морската фуражка се оказа пелтек.

— Н-н-н-яма д-д-а е зле! — отсече с невъзмутим вид той. — И б-б-ез т-това н-н-никой н-не ще д-да я з-з-апълни!

В една от спалните се натъкнах на двойка, заела класическата поза „шестдесет и девет“ на широкото легло.

— Затворете вратата, че става течение! — разнесе се невъзмутим глас на училищна възпитателка някъде изпод оплетените крайници.

— Ох, това кино! — оплака се някакъв нюйоркски писател на терасата. — Ако си известен зъболекар, положително ще ти поръчат мозъчна операция и ще пратят специален екип да те снима!

Още един недоволен събрат по перо.

Разходката ме отведе до паркинга, разположен непосредствено до бетонното корито на магистралата „Пасифик Коуст“. Заварих Дорън и група гости да се възхищават на една великолепна кола „Стуц Беъркет“. Някой спомена и цената й — шестдесет хиляди долара.

— Господи! — удиви се Дорън. — За тия пари сигурно и минет може да прави!

Групата избухна във весел смях.

— Как смееш да я оставяш по паркингите? — питаше Дорън доволния собственик. — Все едно да си женен за Мерилин Монро и да работиш като нощен пазач!

Присъствието ми на това парти се дължеше преди всичко на желанието ми да се запозная с Клара Форд, според мен най-добрата филмова критичка на Америка за всички времена. Имаше страхотен ум, пишеше превъзходно, беше изчела купища книги и беше гледала хиляди филми. В деветдесет и девет от сто случая мнението й за тези филми беше идентично с моето собствено. Когато тази жена хвалеше някой филм, аз знаех, че трябва да го видя. Рецензиите й бяха написани така, че почти не се различаваха от истинското творчество. А когато узнах, че Форд нито веднъж в живота си не беше поискала да я признаят за творец, уважението ми към нея се засили още повече. Тя беше доволна да бъде критик и нищо повече.

Не успях да разменя нито дума с нея, но това не ме притесняваше особено. Беше ми любопитно да я видя. Дойде с Келино, а той се погрижи да не се отлепя от полата й. Край него винаги се трупаха тълпи и Клара Форд изведнъж се оказа отрупана с необичайно внимание. Седнах в един ъгъл и започнах да наблюдавам хода на събитията.

Клара Форд беше от онези дребни и сладки на вид жени, които обикновено наричат семпли. Но лицето й беше толкова одухотворено и умно, че поне за мен тя беше истинска красавица. Беше твърда и едновременно с това невинна — поведение, което я правеше особено привлекателна. Беше проявила достатъчно твърдост, когато взе на прицел всички известни кинокритици на Ню Йорк и ги направи за смях, доказвайки убедително, че те не са нищо повече от надути празнодумци. Направи го методично и последователно — като районен прокурор, изграждащ обвинението си по някакъв безспорно доказан случай. Благодарение на нея читателите разбраха истината и за един тип, когото особено ненавиждах — един тип с претенции на хуморист, който пълнеше с глупостите си неделните хумористични притурки на вестниците. Тя го разби на пух и прах и доказа, че писанията му са отегчителни безсмислици, а авторът им — пълен идиот.

На партито й беше интересно. Аз усещах, че не приема настойчивото ухажване на Келино, защото надушва неговия фалш. Сред глъчката до ушите ми долетя фразата, която Келино обичаше особено много:

— Най-големите идиоти в киното са посредниците! — рече той с нетърпящ възражение тон.

Съвсем нормален ход при отношенията му с кинокритиката. Всички знаеха, че между посредниците и критиците съществува абсолютна нетърпимост. Но ухажването му беше толкова показно, че започна да наподобява сцена от банален филм. Непрекъснато стискаше челюсти, за да му изскочат мускулчетата по скулите и да подчертаят неотразимата му мъжественост. Още един от изтърканите му номера. Но аз забелязах, че Клара Форд леко се поддава, въпреки всичката си интелигентност.

— Дали Келино ще й бутне още на първата вечер? — разнесе се един мелодичен глас до мен.

Обърнах се и видях, че той принадлежи на една много красива руса жена, някъде около тридесетте. И тя като Клара Форд беше красива благодарение на интелигентното си лице.

Имаше остри черти и безупречна кожа, недокосната от грим. Светлокафявите й очи можеха да развълнуват всеки мъж, а още по-лесно можеха да изразяват детинско любопитство или трагична безпомощност. Ако всичко това ви прозвучи като любовно описание от романите на Дюма, аз нямам нищо против. Когато я видях за пръв път, вероятно съвсем не съм се чувствал по този начин. Всичко дойде доста по-късно. А тогава кафявите й очи гледаха просто дяволито. Встрани от центъра на веселбата, тя се забавляваше отлично. Приличаше на щастливо дете, оставено на спокойствие да играе до насита. Беше необичайно за хубавите тукашни кукли състояние и това събуди любопитството ми. Запознахме се. Името й беше Жанел Ламбер.

Едва след като чух това име, аз се сетих откъде ми беше позната. Бях я гледал в няколко филма, в които играеше второстепенни роли, но ги играеше добре. Публиката я харесваше, но едва ли някой би я приел като звезда. Разбрах, че обожава Клара Форд и също като мен се надява да размени няколко думи с нея. Но тъй като това не ставаше, тя прояви детинското си злорадство със забележката, която чух. Именно детинско злорадство и нищо повече, въпреки че в устата на всяка друга жена думите й биха прозвучали заядливо.

Тя знаеше кой съм и каза това, което всички останали казваха за моята книга. Несъзнателно заех обичайната в подобни случаи поза — правех се, че не чувам нито един от обичайните комплименти. Просто стоях и гледах дрехите й — стилни и страхотно изискани, без обичайното натрапчиво присъствие на високата мода.

— Хайде да отидем при тях — предложи тя.

Заговори с Клара Форд, без да обръща никакво внимание на Келино. Но веднага си пролича, че въпреки очевидната й интелигентност, Форд издига ледена преграда между нея и себе си. Вероятно Жанел беше твърде красива и това беше проява на чисто женска ревност. Поне аз си мислех така.

Жанел изведнъж се извъртя и се отдалечи от групата. Последвах я. При вратата я настигнах и видях, че очите й са пълни със сълзи. Бяха наистина фантастични — влажни и огромни, с миниатюрни тъмнокафяви точици. Доста по-късно разбрах, че носи контактни лещи. В замяна на това обаче видях, че все пак е използвала малко грим. В момента се стичаше по бузите й и оставяше тънки вадички.

— Прекрасна сте, когато плачете! — рекох аз, неволно имитирайки Келино в ролята му на очарователен съблазнител.

— Да върви на майната си тоя Келино! — рече тя.

Не обичам жените, които употребяват подобни думи. Тя беше първата, в чиято уста те не прозвучаха грозно. Произнесе ги леко завалено, с южняшки акцент.

Сигурно ругае отскоро, помислих си аз. Вероятно защото се усмихна, за да покаже, че е доловила имитацията на известния актьор. Усмивката й — топла и широка, нямаше нищо общо с обичайната за Холивуд механична гримаса.

— Не знам защо съм толкова глупава — въздъхна тя. — Никога не ходя на подобни места. Днес дойдох само за да я видя. Обожавам Клара Форд!

— Тя е изключителен критик — казах аз.

— Толкова е умна! Преди време написа няколко добри думи за мен, вероятно затова си въобразих, че може да ме хареса… Но видяхте как ме постави на мястото ми, нали?

— Има хиляди причини за това — успокоително продумах — Вие сте красива, а тя не е. Очевидно има определени планове за тази вечер в компанията на Келино и не й се ще някоя красавица като вас да ги развали…

— Това е глупаво — отвърна Жанел. — Аз не обичам актьорите.

— Но сте красива — продължих да настоявам аз. — Освен това говорите умно. А това е достатъчна причина да ви намрази всяка жена.

За пръв път ме погледна с нещо като интерес. В това отношение аз бях няколко крачки напред. Харесвах я, защото беше красива. Харесвах я, защото не ходи по приеми. Харесвах я, защото не си пада по ослепителни красавци като Келино — с безупречни дрехи и изваяни сякаш от скулптор прически. Харесвах я, защото беше умна. Харесвах я, защото беше в състояние да се оплаче от студенината на някаква критичка. С това меко сърце може би няма да ме ликвидира на място, помислих си аз. А след това я поканих на вечеря. Какво ли би казал Осейно, ако можеше да ме види отнякъде! Но тази жена беше уязвима, а уязвимата жена може да ликвидира мъжа по всяко време.

Странно, но изобщо не я възприемах сексуално. Просто я харесвах. Въпреки чудесната си усмивка — чудесна дори когато пускаше през сълзи, въпреки красивата си външност, тази жена съвсем не беше от онези, които мъжете пожелават още щом ги зърнат. А може би аз бях твърде неопитен, за да забележа такова нещо. Защото по-късно, когато ги запознах с Осейно, той веднага заяви, че усетил чувствеността й като оголен кабел, по който тече ток. Когато споделих това с нея, тя изказа предположението, че е станала чувствена след началото на връзката ни. Твърдеше, че преди да ме срещне, почти се била отказала от секса. Не мога да повярвам това, закачих я аз. А тя пък пусна щастливата си усмивка и невинно ме попита никога ли не съм чувал за онези хубави машинки — вибраторите.

Смешно е, че един мъж може да бъде привлечен от жена на зряла възраст, която откровено си признава, че мастурбира. Едновременно с това е лесно за разбиране. Всеки на мое място вероятно ще реши, че тя е морално запазена, макар да живее в общество, в което мъжете преследват жените както котките гонят мишките, при това по съвсем същите причини!

Излизахме заедно пет-шест пъти в продължение на две седмици, преди най-сетне да се озовем в леглото. Днес съм дълбоко убеден, че ни беше по-добре, преди да спим заедно, а не след това.

Сутрин отивах в студията да работя върху сценария си, изпивахме по някоя чашка с Мейломър, а после се връщах в апартамента на хотел „Бевърли Хилс“. Четях и се излежавах, понякога ставах и отивах на кино. Вечерта Жанел идваше да ме вземе и тръгвахме да обикаляме кина и ресторанти. Винаги се връщахме обратно в хотела, наливахме си по едно питие и разговаряхме до късно през нощта. Но колкото и да беше късно, тя винаги държеше да се прибере у дома.

Разказа ми защо се е развела. Била бременна, а мъжът й изобщо не й обръщал внимание. След раждането цялото й внимание било насочено към бебето. Изпитвала удоволствие от млякото, което течало от гърдите й, с огромна радост наблюдавала как детето лакомо суче. В един момент накарала мъжа си да смукне малко просто да разбере какво е. Но той се извърнал от нея, обзет от отвращение. И в същия момент престанал да съществува за нея.

— Не съм казвала това на никого досега — призна си тя с леко притеснение.

— Господи — рекох. — Сигурно е бил ненормален!

Една вечер си седяхме на дивана и се прегръщахме. Посегнах и смъкнах пликчетата й надолу, чак до глезените. Тя се изправи и ги остави да паднат на пода. Забързано смъкнах панталона си и понечих да я привлека към себе си. Но тя се отдръпна с насълзени очи.

— Съжалявам — рече. — Зная, че се държа глупаво, но просто не мога…

Изгледахме се продължително и избухнахме в смях. Бяхме наистина чудна картинка — със смъкнато бельо от кръста надолу и съвсем облечени нагоре.

Вече я харесвах твърде много, за да изпитам разочарование. Странно, но изобщо не се чувствувах отхвърлен.

— Няма нищо — рекох и се наведох за панталоните си. Тя също се облече и двамата отново се сгушихме на дивана. Когато стана да си върви я попитах дали утре ще дойде пак. Тя кимна. И двамата знаехме, че на другия ден ще бъдем любовници.

На другата вечер се появи в апартамента, целуна ме и стеснително се усмихна:

— Познай какво се случи, дявол да го вземе!

Колкото и да бях невинен, все пак знаех какво се е случило. Когато партньорката ти започне разговора с нещо от тоя сорт, трябва да се приготвиш да спинкаш сам. Но това не се отнасяше до мен.

— Дойде ми периода — обяви тя, очевидно озадачена от липсата на реакция от моя страна.

— Мен това не ме тревожи — рекох, хванах я за ръката и я отведох в спалнята. Десет секунди по-късно бяхме голи в леглото. Тя си остави пликчетата, необичайно издути от превръзката.

— Махни ги — рекох.

Тя ме целуна и се подчини. Легнахме здраво прегърнати.

През тази първа нощ на интимност все още не бяхме влюбени. Просто много се харесвахме и се любихме с неподправено удоволствие. После разговаряхме, все така здраво прегърнати, изпитващи удоволствие от близостта на телата си. Жанел имаше великолепна, подобна на коприна кожа, здраво и стегнато задниче, подчертано женствено. Не бях особено добър специалист по този въпрос, но имах мнение, тъй като бях гледал доста дупета по списанията. Отдавна бях стигнал до заключението, че сам по себе си задникът е съвсем безполова част от човешкото тяло. И именно поради тази причина са измислени всичките фантастични пликчета с разни дантели и финтифлюшки — да се прави разлика между мъжкото и женското дупе.

Гърдите й бяха малки и твърди, с великолепни алени зърна. В течение на един час се любихме два пъти — нещо, което не бях вършил от години. А после ожадняхме и аз станах да донеса шампанското от хола. Когато се върнах видях, че си е обула пликчетата и седнала по турски усърдно търка петната кръв по чаршафа. Стиснал шампанското и чашите в ръка, аз стоях гол и я гледах. Наведена напред с влажен пешкир в ръка, тя изведнъж вдигна глава и ме погледна. Очите й бяха сериозни и безпомощни, а на устата й играеше смутена усмивка. Именно в този момент ме обхвана онова всепоглъщащо чувство на нежност, което бе ясен сигнал, че вече съм обречен.

— Не искам камериерката да види петната — обясни тя.

— Разбира се, разбира се — сериозно кимнах аз. — Никой не трябва да разбере какво сме правили тук ние двамата!

Тя продължи усърдно да търка. От време на време спираше и се навеждаше на няколко сантиметра от повърхността на чаршафа, за да види резултата от работата си. Най-накрая остана доволна, пусна влажният пешкир на пода и пое чашата с шампанско от ръката ми. Седнахме на леглото, отпивахме по глътка вино и се усмихвахме един на друг. Доволно и малко глуповато — сякаш току-що бяхме издържали важен изпит. Но все още не бяхме влюбени един в друг. Сексът ни беше добър, но едва ли някой от двамата би го нарекъл страхотен. Беше ни добре заедно и толкова. Предложих й да остане при мен, но тя отказа. Не я попитах нищо, но си помислих, че вероятно живее с някого. По тази причина може да закъснява, но все пак трябва да се прибира. Изобщо не ми пукаше. Ей това най-много ми харесва — когато човек не е влюбен, не му пука от нищо!

Вероятно една от най-добрите цели, които си поставя движението за равноправие на жените, е стремежът влюбването да не бъде толкова ненормален акт. Защото когато ние с Жанел установихме, че сме влюбени, то стана по най-ненормалния начин, разбира се. Влюбихме се след първия си сериозен скандал.

Нямахме никакви проблеми в сексуално отношение, но една вечер стана така, че изпитах известни затруднения с възбудата си. Не, не е това, което си мислите — бях си напълно редовен, но просто не можех да свърша. Жанел правеше всичко възможно да ми помогне. Накрая нервите й не издържаха. Развика се и заяви, че никога вече няма да прави секс, че мрази тези животински движения и изобщо не знае защо се е заловила с тип като мен. Плачеше от унижение и обида. Аз се засмях и се опитах да представя нещата в по-лека светлина. Казах й, че просто съм уморен, а съзнанието ми е обременено от хиляди неща. Между които нелеката задача да създам един филм за пет милиона долара, а и съвсем нормалното чувство за вина на ограничения американец, който до този момент е водил съвсем нормален и дори скучен живот. Прегърнах я, поговорихме си малко на тази тема и чудото стана — постигнахме фантастичен и напълно синхронизиран оргазъм без никакви усилия.

Така. После дойде време да се връщам в Ню Йорк и да се погрижа за личните си работи. Когато се върнах обратно в Калифорния, първата ми работа беше да й позвъня. Нетърпението ми да я видя беше толкова голямо, че не видях червеното на един светофар и направих катастрофа. Отървах се без драскотина, но това едва ли можеше да се каже за колата, която бях взел под наем. Наложи ми се да я сменя още същата вечер. Когато се свързах с Жанел, тя щеше да припадне от изненада. Очаквала ме на следващата вечер и вече поела някакъв ангажимент. Полудях от яд. Почти се пребих, за да я видя по-скоро, а тя да ми излиза с тези плоски номера! Успях да запазя самообладание с цената на доста усилия.

Казах, че на другата вечер аз съм зает и ще и позвъня по-нататък през седмицата. Тя изобщо не разбра, че съм бесен. Поговорихме още малко и се разделихме. Не й се обадих, разбира се. Изминаха пет-шест дни и тя ме потърси.

— Мръсно копеле, а аз си мислех, че сме приятели! — бяха първите й думи. — Какви са тези плоски трикове от репертоара на някакъв мухлясал донжуан? Защо не кажеш, че просто ти е писнало и да приключим въпроса?

— Ти си виновна — рекох. — Оная вечер много добре знаеше, че пристигам. Но предпочете да си уредиш друга, по-интересна среща, нали?

— Заблудих се — отвърна с дълбока искреност тя. — Или пък грешката е била у теб…

— Проклета лъжкиня!

Просто не ми се вярваше, че съм в състояние да изпитвам такава инфантилна ярост. Бях й повярвал, бях сигурен, че е съвършена! А тя ми изигра един от най-баналните женски номера! Знаех това, защото преди да се оженя момичетата, които предпочитаха моята компания, правеха абсолютно същото със своите официални приятели. Но тогава изобщо не бях си правил труда да се замислям по този въпрос.

Треснах й телефона и престанах да мисля за нея. Но две вечери по-късно тя отново ме потърси.

— Мислех си, че наистина ме харесваш — рече.

— Съжалявам, скъпа — промълвиха устните ми. Неволно, без участие на мозъка. Не зная защо я нарекох „скъпа“, никога не употребявам тази дума. Но именно тя отприщи чувствата й.

— Искам да те видя!

— Прескочи насам — предложих аз.

— Сега ли? — засмя се тя. Беше един часа през нощта.

— Сега, разбира се.

— Добре — рече тя и отново се засмя.

Пристигна след двадесет минути. Бях приготвил бутилка шампанско. Изпихме по чаша.

— Искаш ли да си легнем? — попитах.

— Да — отвърна тя.

Защо е толкова трудно да се опише пълната и всепоглъщаща радост? Любихме се като две невинни деца и беше прекрасно. Имах чувството, че отново съм дете и си играя на воля. Бях щастлив. Това чувство не можеше да бъде помрачено от никакви усложнения. Разбрах това, което вероятно разбират всички влюбени — мога да й простя всичко, когато съм до нея. И нищо, когато сме разделени.

Вече й признах, че я обичам. Когато й го казах, тя ми се скара — не трябвало да казвам такива думи, ако не чувствувам, че са истина. Тогава не бях сигурен и се съгласих с нея. А сега реших да се въздържам от подобни излияния.

През нощта се събудихме едновременно и отново се любихме. А сетне в мрака прозвуча тихият й глас:

— Обичам те!

Господи Исусе! Тези думи са толкова изтъркани от употреба, колкото и онези, с които рекламите ни подканват да си купуваме нова марка крем за бръснене или да летим с нова авиокомпания! Защо тогава имат такъв опустошителен ефект?

След тази нощ всичко се промени. Сексуалните ни контакти се превърнаха в специален празник. На практика тя беше първата жена в живота ми, която можех не само да обладавам, но и да галя, да се наслаждавам с пълни шепи на свежата голота на тялото й. Възбуждах се в мига, в който я зърнех. Когато ме чакаше на летището, аз първо я замъквах зад някой храст да докосна гърдите или бедрата й, а едва след това се качвахме на колата и отивахме в хотела.

Нямах дори секунда търпение. Веднъж тя изрази шеговития си протест, а аз и разказах за полярните мечки. При тези мечки мъжкарят реагира на миризмата само на една определена женска и често му се налага да преброди надлъж и шир няколко хиляди квадратни мили арктически ледове, преди да открие и оплоди своята женска. Това е причината, поради която полярните мечки са толкова малобройни. Тя искрено се учуди, но после усети, че я поднасям и ме смушка в ребрата. А аз продължавах да твърдя, че влиянието й върху мен е именно такова. Че нито съм влюбен в нея, нито съм впечатлен от красотата и интелигентността й. Не съм от тия, дето се поддават на сантиментални глупости от рода на любов и пълно духовно сливане. Тя просто притежаваше миризмата, която исках да следвам. Тялото й излъчваше нещо, което влудяваше мъжката ми сила. Няма смисъл да търсим другото…

И тя ме разбра. Усети, че се бунтувам срещу романтичното клише на любовта и не искам да сме като другите.

— Добре, всичко е окей — рече, после просто ме прегърна.

На практика тази история беше последното нещо на света, което исках да ми се случи. Бракът ми беше щастлив. За доста продължителен период от живота си обичах жена ми повече от всичко на света. Все още, дори и след като й изневерих, бях убеден, че в леглото е чудесна. По тази причина бях гузен — както по отношение на нея, така и на Жанел. А сантименталните приказки за любов и вярност до гроб продължаваха да ме дразнят.

Историята за полярните мечки беше вярна, но ние сме доста по-комплицирани от тях. От нея имаше една важна поука, но аз кой знае защо я спестих на Жанел. Беше съвсем проста — женската мечка съвсем не изпитва притесненията на мъжкаря!

После, разбира се, започнах да върша всички глупости, които са присъщи на влюбените. На първо място се направих на невинно любопитен и започнах да подпитвам за нея насам-натам. Отстъпвала ли е на продуценти и звезди, за да получи по-значителна роля? Имала ли е и други увлечения като това с мен? Имала ли е сериозен приятел? С една дума исках да разбера дали не беше обикновено курве, което се чука с всеки, който й хареса. Когато един мъж е увлечен може да направи куп смешни неща. Неща, които човек не би направил по отношение на приятел, например. Там човек винаги се доверява на трезвата си преценка и на вътрешното си чувство. Докато при жените такива неща няма. Наистина е тъпо да си влюбен!

Ако бях открил някакви мръсотии около нея, вероятно нямаше да се влюбя. Къде тук се вмества лигавата романтичност? Нищо чудно, че все повече жени искрено мразят мъжете. Единственото ми оправдание беше, че съм прекарал твърде много години в доброволно отшелничество и нямам опит в тези неща. Но така и не успях да открия никакви скандални истории около нея. Не ходеше по приеми, не поддържаше връзка с актьори, не се появяваше във весели компании, името й нито веднъж не бе споменавано в клюкарските рубрики на вестниците. Накратко казано, тя се оказа момиче-мечта за всеки тъп отшелник като мен. Дори обичаше да чете! Какво повече можех да желая?

Подпитвайки насам-натам, с учудване открих, че Жанел и Дорън Ръд са израснали заедно в някакво забутано градче на Тенеси. Сам той заяви, че тази жена е най-праволинейната мадама в Холивуд. А след това ме посъветва да не си губя времето с нея, тъй като въпросът ми едва ли ще се уреди. Обля ме вълна от самодоволство. Попитах го какво мисли за нея и той отвърна, че е най-свястното момиче, което познава. Много по-късно научих, и то от самата Жанел, че двамата доста време са живели заедно и именно Дорън Ръд я довел в Холивуд.

Беше страхотно независима. Веднъж се опитах да платя бензина, който заредихме на някаква бензиностанция, след като часове наред се бяхме разкарвали с колата й. Тя се засмя и поклати глава. Не й пукаше как съм облечен и беше много доволна да разбере, че и аз не обръщам внимание на облеклото й. Ходехме на кино по джинси и пуловери, а после влизахме със същите дрехи и в най-изисканите ресторанти. Имахме достатъчно самочувствие да си позволим подобно поведение. Всичко беше безупречно. Особено сексуалната ни връзка, която стана направо прекрасна. Беше чиста и здравословна връзка, като между осемнадесетгодишни младежи. Невинната ни любовна игра беше далеч по-еротична от всякакви порнографски боклуци.

От време на време се канехме да й купим малко от онези чудати женски атрибути, но така и не стигнахме дотам. Един-два пъти се опитахме да използваме огледала, но тя беше прекалено късогледа, за да види нещо съществено, и прекалено суетна, за да си сложи очилата. Веднъж проведохме нещо като кръжок по анален секс. Тя прояви искрено любопитство и пожела да опитаме. Започнахме да се трудим с изключително внимание, но се оказа, че ни липсва тубичка вазелин. Решихме да го заменим с нейния крем за лице. Страхотен майтап! Кремът беше от онези, които охлаждат кожата и аз през цялото време имах чувството, че съм си пъхнал оная работа във фризера. Но за нея този ефект липсваше. Започна да крещи от болка и скоро се отказахме. Тази разновидност на секса се оказа твърде сложна за нас, или пък ние бяхме прекалено праволинейни. Кискайки се като малки пакостници, отидохме да вземем душ — в литературата по въпроса категорично се препоръчваше душ след анален секс. От този кръжок извлякохме съвсем определена полза — разбрахме, че не ни е необходима допълнителна помощ, не ни трябва разнообразие. Беше чудесно чувство! Оттогава нататък заживяхме като в приказките. След което се превърнахме във врагове, разбира се.

По време на тази дълга приказка моята руса Шехеразада ми разказа историята на своя живот. Така скоро започнах да живея не два, а три отделни живота. Единият беше семейният ми живот в Ню Йорк с жена и деца, вторият — с Жанел в Калифорния, а третият — животът на Жанел до нашата среща. Използвах огромните самолети 747 като вълшебни килимчета. Работата ми по сценария се превърна в нещо като хазарт — престана да бъде отегчителна и ми носеше това разнообразие, от което се нуждаех. Най-накрая бях успял да открия разковничето в живота и бях щастлив. Жена ми беше щастлива, децата ми бяха щастливи, Жанел — също. Арти не знаеше какво става, разбира се, но една вечер останахме сами в кухнята и той промълви:

— Знаеш ли, за пръв път в живота си не изпитвам никаква тревога за теб!

— Кога стана това? — попитах аз като си мислех, че репликата му е предизвикана от успеха на книгата ми и последвалата работа в киното.

— Сега — отвърна Арти. — В този миг.

Веднага застанах нащрек.

— Какво означава това? — попитах. — Обясни ми, ако обичаш.

Арти за миг се замисли и рече:

— Никога не си бил истински щастлив. Цял живот си бил мрачен тип. Без приятели, потънал напълно в четенето на книги и писането на книги. Не понасяше компаниите, киното, музиката. Нищо не понасяше — дори и семейните празници. Да ме прости господ, но на моменти не понасяше дори децата си!

Останах като гръмнат. Това не беше истина. Може би съм създавал такова впечатление, но то беше погрешно. Стомахът ми се сви. След като Арти мисли за мен по този начин, какво ли мислят другите хора? Отново ме обзе познатото чувство на отчаяние и самота.

— Не е вярно — промълвих едва чуто аз.

— Разбира се, че не е — усмихна се Арти и ме потупа по рамото. — Исках само да кажа, че вече си започнал да се показваш от черупката си и пред другите, а не само пред мен. Валъри ми се похвали, че напоследък с теб се живее далеч по-лесно.

Отново бях жилнат. През всичките тези години жена ми вероятно се е оплаквала от живота си с мен, а аз нищо не знаех. Никога не ми беше намеквала нещо подобно, никога не беше изразявала недоволство от отношенията ни. Но в този момент си дадох сметка, че действително не си бях правил труда да й направя живота щастлив, с изключение може би на първите години от брака ни.

— Но сега е щастлива — предизвикателно подхвърлих аз.

Арти мълчаливо кимна с глава.

Господи, каква ирония! Трябваше да изневеря на жена си, за да я направя щастлива! После изведнъж сърцето ми се изпълни с обич към Вали. И се разсмях, разбира се. Колко удобно е да бъдеш в класическа ситуация, нали? Май такива ситуации се описваха във всички романи, които бях чел. Защото веднага след като се оказах в класическото положение на неверен съпруг, аз се заех да изчета цялата литература по въпроса.

— Вали тревожи ли се, че живея толкова дълго в Калифорния? — попитах брат си аз.

— Според мен дори й харесва — сви рамене Арти. — Знаеш, че аз съм ти свикнал, но за всички останали ти си тип, с който трудно се живее.

Отново ме жегна обидата, но на брат си не можех да се сърдя.

— Чудесно тогава — рекох. — Утре отново потеглям за Калифорния!

Арти се усмихна, тъй като разбираше отлично чувствата ми в момента.

— Щом се връщаш, няма проблеми — каза той. — Ние тук не можем да живеем без теб…

За пръв път казваше такива сантиментални думи. Очевидно искаше да утеши нараненото ми самолюбие. Продължаваше да бъде баткото, който се грижи за по-малкото братче.

Изглеждаше невероятно, че само след двадесет и четири часа вече се намирах на три хиляди мили от дома, лежах в широкото легло на хотел „Бевърли Хилс“ и слушах тихият глас на Жанел, която ми разказваше историята на своя живот.

Едно от първите неща, които ми каза, беше, че тя и Дорън Ръд са израснали заедно в малкото южно градче Джонсън Сити на щата Тенеси. После станали любовници и се преселили в Калифорния. Тя поела пътя на актриса, а Дорън се заел с импресарска дейност.

30.

При заминаването си за Калифорния имала един сериозен проблем — детето. Синът й бил едва на три годинки и не можела да го влачи със себе си. Решила да го остави на бившия си съпруг и заминала при Дорън. Той й обещавал бляскава филмова кариера и действително й осигурил една-две незначителни роли. На практика тя сама си ги извоювала със своя чар и духовитост, а Дорън само подписвал договорите. По това време тя му била вярна, но той я мамел, с когото му попадне. Веднъж се опитал да я убеди да направят „тройка“ с още един мъж. Тя била отвратена. Не поради някакво особено силно чувство за морал, а просто защото се чувствала достатъчно унижена да бъде сексуална играчка в ръцете на един мъж, а самата мисъл, че двама мъжкари ще пируват върху тялото й я изпълнила с отвращение. По онова време още нямала достатъчно опит и не знаела, че изпуска уникалната възможност да наблюдава секс между двама мъже. Ако знаела това, положително би приела — с удоволствие щяла да види как му пръскат задника на онзи мръсник!

Била убедена, че калифорнийският климат е виновен за всичко.

Дорън се опитвал да пробие като продуцент. Успял да купи страхотен ръкопис от неизвестен автор, който се съгласил да го отстъпи срещу твърд процент от бъдещата печалба, вместо срещу обичайния аванс. Дорън се заел с трескава дейност. Убедил един режисьор на годинки да направи филма, открил и подходящ актьор за главната роля — добър актьор, но с доста поизносена слава.

Проектът, разбира се, не събудил вниманието на никоя студия. Той звучал добре само за новаците в бранша. Но Дорън проявил страхотни качества и се заел да търси външен капитал за своето начинание. Един ден довел на гости изключително перспективен посетител — висок, срамежлив и красив мъж с изтънчени маниери, който заемал висок пост в солидна финансова корпорация. Името му било Тиъдър Ливърмън. Влюбил се в Жанел още преди края на вечерята.

Били в „Чейзън“. Дорън платил сметката и си тръгнал, обяснявайки, че има среща с режисьора си. Двамата работели върху сценария. А Жанел получила инструкциите си предварително.

— От тоя тип можем да изкараме един милион долара за филма. Бъди любезна с него и не забравяй, че в този филм ти също имаш добра роля.

Съвсем в неговия стил. Винаги обещавал добра роля, просто за да получи някаква тежест в предстоящата сделка. Ако Жанел проявяла упоритост, той несъмнено би й обещал и главната женска роля. Но това нищо не значело, тъй като имал способността да забравя обещанията си с невероятна лекота.

Жанел нямала никакво намерение да бъде любезна в смисъла, който имал предвид Дорън. Но с изненада открила, че Тиъдър Ливърмън е един изключително приятен мъж. Не пускал дебелашки шеги, не разказвал тъпи вицове, не й скочил директно. Действително бил срамежлив. Бил толкова запленен от нейната красота и ум, че тя скоро се почувствувала негова пълновластна господарка. След вечеря я изпратил и тя го поканила на чашка в апартамента си. Той отново се държал като безупречен джентълмен. Жанел започнала сериозно да го харесва. От Дорън чула, че Тед е наследник на двадесет милиона долара. Но онзи пропуснал да й каже, че бил женен с две деца. Казал й го самият Ливърмън, след което добавил:

— Живеем разделени от години. Отлагаме развода само защото ще ни струва прекалено скъпо.

— Какво означава прекалено скъпо? — попитала го Жанел със своята обезоръжаваща усмивка. (На нея устоявал единствено Дорън Ръд.)

— Около един милион долара — отвърнал Ливърмън и направил съкрушена физиономия.

— Но нали имаш цели двадесет милиона, дявол да го вземе? — учудила се искрено Жанел. — Какво толкова означава един повече или по-малко?

Ливърмън се оживил.

— Нищо не разбираш — казал той. — Както повечето ми познати. На практика наистина струвам между шестнадесет и осемнадесет милиона, но в действителност разполагам с много малко налични пари. Имам, разбира се, няколко компании и акции в още няколко други, разполагам и с имението си… Но инвестираните в тях пари трябва да са в непрекъснато обръщение. По тази причина изпитвам недостиг от ликвиден капитал. Просто завиждам на Дорън за начина, по който пилее пари. А Лос Анджелис е дяволски скъпо място за живеене!

Жанел разбрала с кого си има работа — с един притеснен във финансово отношение милионер, съвсем като в литературата. После разбрала и още нещо — този човек не е нито умен, нито чаровен, нито сексуално привлекателен. Разполагал единствено с добри маниери и вложени някъде пари, с които въпреки всичко не се разделял лесно. По тези причини тя не му предложила второ питие и го отпратила.

Дорън се прибрал направо бесен.

— Мътните да те вземат с цялото ти проклето целомъдрие! — изкрещял той. — Нима не можа да усетиш, че тип като тоя може да ти снася златни яйца години наред?

Именно в този миг тя решила окончателно да се раздели с него.

На другия ден си намерила малък апартамент близо до административните сгради на „Парамаунт“, а почти едновременно с това получила предложение да се снима в някакъв нов филм. Свършила снимките за няколко дни и заминала за Джонсън Сити да види детето си. Издържала там точно две седмици.

Бившият й съпруг продължавал да я харесва. Намирал, че изглежда великолепно и е доста по-изтънчена от преди. Тя си поиграла с него и студено го отпратила, когато той поискал да я тръшне на кревата. Тръгнал си покрусен. Не можел да разбере защо вече не го обича Жанел. А било толкова просто — намразила го, когато отказал да опита от майчиното й мляко.

— Чакай малко! — прекъсна я Мерлин. — Разкажи ми го по-подробно!

— О, когато кърмех гърдите ми бяха страхотни! — усмихна се тя. — Страшно интересно ми беше да гледам как от тях тече млякото! Просто исках и той да го опита, нали вече ти разказах това?

В молбата си за развод написала, че се отказва от всякаква издръжка. Просто така, от презрение.

Когато се върнала в своя холивудски апартамент, на масичката до телефона я чакали две съобщения. От Дорън Ръд и от Тиъдър Ливърмън.

Набрала номера на Дорън и успяла да го хване. Той се изненадал, че е ходила в Джонсън Сити, но не попитал нищо за общите им приятели. Умът му бил зает с далеч по-важни неща.

— Слушай — рекъл. — Онзи Тед Ливърмън наистина се е побъркал по теб. Не, не се шегувам. Влюбил се е дълбоко и не ти гони само задника. Ако изиграеш добре козовете си, имаш шанса да се омъжиш за цели двадесет милиончета! Търси те като луд из Холивуд. Беше толкова отчаян, че му дадох номера ти. Позвъни му още сега! Можеш да станеш царица!

— Но той е женен — напомнила му Жанел.

— В рамките на един месец ще бъде свободен — отвърнал Дорън. — Всичко проверих. Изключително праволинеен тип. Вкуси ли веднъж от твоите прелести, милиончетата стават твои, да знаеш!

На практика говорел за собствените си козове, един, от които била и самата Жанел.

— Ти си един отвратителен тип! — промълвила тя с нескрита горчивина в гласа.

— Хайде, скъпа, престани да се занасяш! — засмял се Дорън, влагайки в гласа си всичкият чар, на който бил способен. — Делим на две, както винаги досега. Ти все още си най-готината мадама, която съм имал в живота си. Биеш всички холивудски звездички, взети накуп! Липсваш ми, макар да разбирам защо си решила да скъсаш. Но това не означава, че трябва да се превърнем във врагове, нали? Аз ще ти помагам в кариерата. Дай шанс на този тип, това е всичко, за което те моля!

— Добре, ще му се обадя — обещала Жанел.

Никога в живота си не била мечтала за богатство. Но сега се запитала какво наистина могат да й донесат парите. Би могла да вземе детето при себе си и да го остави в ръцете на лична гувернантка. Би могла да взема уроци от най-добрите преподаватели по актьорско майсторство. Постепенно обикнала тази професия и вече била сигурна, че не иска да се разделя с нея до края на дните си.

Любовта си към актьорската професия не споделила дори с Дорън, но той бързо успял да я усети. Вземала прекалено много книги и учебници по драматично изкуство от библиотеката, изчитала ги от кора до кора и това не можело да остане незабелязано. Освен това се записала в малък учебен театър с надут, но едновременно с това привлекателен млад режисьор. Той побързал да й каже, че притежава рядка дарба по природа, а тя от благодарност се влюбила в него и го допуснала до леглото си.

Лишеният от чар, недодялан и богат Тиъдър Ливърмън притежавал златния ключ за прекалено много желани врати й тя му се обадила. Уговорили се да се видят още същата вечер.

Жанел отново го намерила сладък, спокоен и срамежлив. Решила да поеме инициативата в свои ръце и най-сетне успяла да го накара да говори за себе си. Научила маса незначителни подробности от живота му. Имал две сестри-близначки, с няколко години по-малки от него. Загинали при самолетна катастрофа, а той изпаднал в нервна криза. Сега пък жена му искала един милион долара в брой и някои недвижими имоти, за да му даде развод. Постепенно се превърнал в емоционално ограничен самотник, а като последица от детството на богат наследник си останал слаб и уязвим човек. Бивало го само да прави пари. Създал неуязвима система за финансирането на филма, който искал да направи Дорън. Вече настъпило времето да прояви твърдост, тъй като инвеститорите шикалкавели. Той, Ливърмън, щял да хвърли първоначалната сума, а после всичко щяло да тръгне по мед и масло…

Виждали се всяка вечер две-три седмици подред. Той продължавал да бъде все така благовъзпитан и свенлив, а Жанел започнала да губи търпение. Нали след всяка среща й изпращал цветя, да го вземат дяволите? Купил й брошка с брилянти, златна запалка и античен пръстен, освен това продължавал да демонстрира луда влюбеност. Тя направила опит да го вкара в леглото си и смаяно открила, че той не е особено ентусиазиран. Принудила се да си наложи търпение, продължавайки да му демонстрира своята благосклонност. Най-сетне той я поканил да замине с него за Ню Йорк и Пуерто Рико, където имал няколко неотложни делови срещи. Станало й ясно, че по неизвестни причини Тед не иска да станат интимни приятели в Калифорния. Вероятно изпитвал пристъпи на гузна съвест. Някои мъже са такива. Могат да изневерят само ако се намират на хиляда мили от жена си. Поне първия път, разбира се. Изпълнена с любопитство, тя приела.

В Ню Йорк я водел със себе си на деловите срещи. С ушите си чула, че преговаря за правата върху новия роман и филмовия сценарий на един известен писател. Преговарял компетентно, проявявал изключителна находчивост и проницателност. Това наистина била стихията му. Но същата нощ, когато най-сетне се озовали в луксозното легло на хотел „Плаза“, Жанел открила първата истина за Тиъдър Ливърмън.

Оказал се почти импотентен.

В началото побесняла, обливана от топлите вълни на собствената си незадоволеност. Заела се да прави всичко, което е по силите на една жена и в крайна сметка успяла да го повъзбуди. Криво-ляво се справили и уморено потънали в сън. На следващата нощ нещата изглеждали малко по-добре, а в Пуерто Рико вече се усещал осезаем напредък. Но Тед се оказал най-скучния и най-несръчен любовник на света. Жанел се върнала в Лос Анджелис с радост и неприкрито облекчение. Когато я свалил пред вратата на апартамента й, Тед изведнъж й предложил да се оженят. Тя отвърнала, че трябва да си помисли.

Нямала никакво намерение да мисли по този въпрос, всичко било пределно ясно. Но Дорън се нахвърлил върху нея като луд.

— Да си помислиш ли?! — смаял се той. — Я се опитай да мислиш сега! Този тип е луд по тебе! Жениш се за него още утре, а после отиваш да запалиш свещ и да се закълнеш, че ще го изтърпиш поне една годинка! После скъсваш, отмъкваш му най-малко едно милионче, а той ще продължава да бъде лудо влюбен! Това са шансовете ти да направиш истинска кариера. А покрай него ще се запознаеш и с други богати типове. Някой от тях все ще ти хареса повече! Имаш шанс да промениш живота си из основи! Налагаш си да поскучаеш една годинка и нищо повече! Това не са танталови мъки, да те вземат дяволите! Знаеш, че никога не бих те карал да страдаш!

Както винаги Дорън си въобразявал, че е страшно умен. Бил сигурен, че отваря очите на Жанел за основни истини в живота, без да си дава сметка, че тези истини всяка жена ги знае още от люлката си. Но все пак усетил, че тя не иска да върши подобни неща. Не защото са аморални, а просто защото характерът й бил такъв — не можела да купува и продава хората по толкова хладнокръвен начин. Освен това обичала прекалено много свободния живот и едва ли би издържала в скука и самота една цяла година. Тук Дорън направил умен и съвсем уместен ход — попитал я какви са гаранциите, че тази година няма да бъде скучна и без Тиъдър Ливърмън. Защо поне него не направи щастлив?

— Знаеш ли — рекъл той — да си близо до някого и в най-лошия му ден е много по-добре, отколкото да общуваш с много хора в добро настроение, но чужди и безлични за теб.

Това била една от малкото истини, които изрекъл след излизането от пубертета, макар и тя да служела на егоистичните му интереси.

Но идилията свършила заради несвойственото за Тиъдър агресивно поведение. Купил една хубава къща в Бевърли Хилс. Платил за нея четвърт милион, но била наистина чудесна — с плувен басейн, тенис корт и двама прислужници. Вече знаел, че Жанел е луда по тениса. Научила го тук, в Калифорния, след кратка авантюра с треньора си — строен рус хубавец, който за нейно огромно учудване й изпратил сметка за взетите уроци въпреки лудите им нощи заедно. По-късно научила от приятелки какви са всъщност мъжете на Калифорния. Канят те на едно питие в бара, оставят те да си го платиш, а след това най-невинно те питат ще се качиш ли за малко горе, за да изпробваш леглото им. Приемеш ли, няма да се бръкнат дори за таксито. Жанел харесвала треньора както на корта, така и в леглото. И на двете места я научил на много неща. Бързо се уморила от него вероятно защото се обличал далеч по-добре от нея, а освен това преследвал с еднаква страст както момичетата, така и младите мъже. А това, дори за човек без предразсъдъци като нея, било вече прекалено…

С Ливърмън не й се било случвало да играе. Веднъж, сякаш между другото й споменал, че в колежа победил Артър Аш[1], и тя приела, че той е далеч над нейната класа и като повечето добри тенисисти избягва да играе с аматьори. Но когато я поканил да се нанесе в новата къща, двамата решили да организират едно изтънчено тенис парти.

В къщата се влюбила веднага. Луксозна и удобна постройка в стила на Бевърли Хилс с десетина стаи за гости, просторен бар в приземието, лека плажна постройка край басейна и великолепен парк. Двамата с Тиъдър започнали да кроят планове как ще облицоват гостната със специална дървена дограма. Дори ходили да гледат съответните мостри. Междувременно той станал пълна нула в леглото и Жанел се отказала да прави всякакви опити в тази насока. Обещал й да се оженят веднага след развода му, до който оставал около месец, след което щял решително да се заеме с временната си неспособност. Жанел искрено се надявала да стане така, защото решила, че след като се жени заради парите му, ще направи опит поне да му бъде вярна. Но животът без секс започнал да се отразява на нервите й. Разбрала, че всичко ще отиде по дяволите в деня, в който се състояло тенис партито. И преди това цялата работа й се струвала съмнителна, но от Тиъдър Ливърмън се излъчвало такова самочувствие! То правело впечатление не само на нея, а и на всичките й познати, включително на циничния Дорън Ръд, който трудно вярвал на някого. По тази причина решила, че подозренията й са просто плод на гузна съвест.

В деня на партито Тиъдър най-сетне се появил на корта. Играел прилично, но си бил чист аматьор. Не би могъл да победи Артър Аш дори онзи да е привързан на носилка. Жанел била дълбоко разочарована. Защото вярвала твърдо, че Тиъдър може да бъде всичко друго, но не и лъжец. Не била вече толкова наивна и знаела, че всички мъже лъжат. Но Тиъдър бил съвсем друг — никога не се хвалел, никога не изтъквал богатството си, завидното си положение в света на финансистите. На практика почти не разговарял с други хора, освен с Жанел. Подобна скромност била изключително рядка за Калифорния. Жанел дори се чудела, че е роден и израсъл в този щат. Но докато го наблюдавала на корта разбрала, че е лъгал, при това майсторски. Думите му никога не предизвиквали някакви сериозни съмнения у нея. Никога не се усъмнила и в чувствата му. Той ги показвал по всевъзможни начини, което, разбира се, не било кой знае какво, след като не можел да го вдига в леглото.

Вечерта след тенис партито, той й предложил да замине за Тенеси и да доведе детето си. Ако не била лъжата му за Артър Аш, тя положително би подскочила от радост. Оказало се, че постъпила мъдро, като решила да не избързва. Защото на следващия ден приела неканена гостенка.

Била мисис Ливърмън, невидимата до този момент съпруга. Симпатична дребничка жена, очевидно притеснена от красотата на Жанел. На лицето й било изписано смаяно изражение — сякаш не можела да повярва, че нейният Тед е бил в състояние да свали такава жена. Още щом чула името й, Жанел изпитала такова огромно облекчение и я поздравила с такава топлота, че женицата още повече се смутила.

Но и мисис Ливърмън изненадала Жанел. Защото изобщо не била разгневена, а първите й думи били направо смайващи.

— Съпругът ми е нервен и безкрайно чувствителен човек — казала тя. — Моля ви, не му казвайте, че съм дошла да ви видя!

— Разбира се — кимнала Жанел и с наслада се оставила на вълните на блаженството, които я поглъщали. Женицата очевидно е дошла да си поиска мъжа, а тя ще й го върне с такава скорост, че свят ще й се завие! Приблизително такива мисли минали през главата й.

— Не зная откъде Тед разполага с толкова пари — внимателно започнала мисис Ливърмън. — Заплатата му не е лоша, наистина, но нямаме никакви спестявания.

Жанел се усмихнала. Вече знаела какво ще последва, но все пак попитала:

— А двадесетте милиона?

— Господи, боже мой! — изпъшкала мисис Ливърмън.

— Разводът ви не е насрочен за следващия месец, нали? — продължила Жанел.

Мисис Ливърмън само потръпнала.

Жанел се приближила до барчето и наляла по една солидна порция уиски. Подала чашата на жената и я накарала да отпие солидна глътка.

— Как разбрахте за всичко това? — попитала я тя.

Мисис Ливърмън отворила чантичката си, сякаш да потърси кърпичка за насълзените си очи. Но вместо нея извадила снопче писма и ги подала на Жанел. Оказало се, че в пликовете има неплатени сметки. Жанел замислено ги запрелиствала. Цялата картинка й станала ясна. Тед беше подписал чек за двадесет и пет хиляди долара като капаро за хубавата къща. Заедно с него беше изпратил писмена молба да му позволят да се нанесе преди изплащането на цялата сума. Чекът бил без покритие, разбира се, и сега собственикът го заплашвал със затвор. Без покритие били и чековете, изплатени на прислугата и фирмата за доставки на храна по домовете.

— Уф! — смаяно подсвирнала Жанел.

— Той е много чувствителен! — отново повторила мисис Ливърмън.

— Не е чувствителен, а болен! — поправила я Жанел.

Мисис Ливърмън примирено кимнала.

— Вероятно му е наследство от нервната криза, която преживял след смъртта на сестричките си — замислено продумала Жанел.

Най-сетне от мисис Ливърмън се изтръгнал вик на яростен протест, примесен с дълбоко отчаяние.

— Никога не е имал сестри! — изхълцала тя. — Нима не разбирате? Той е патологичен лъжец! Лъже за абсолютно всичко, просто заради идеята! Няма сестри, няма пари, не се развежда с мен, завел ви е в Пуерто Рико със служебни пари, със същите пари е плащал и разноските по тази къща!

— Но защо, по дяволите, искате да си го приберете обратно? — искрено се учудила Жанел.

— Защото го обичам — отвърнала простичко мисис Ливърмън.

Замислена върху тези думи, Жанел в продължение на няколко дълги секунди не сваляла поглед от лицето на мисис Ливърмън. Съпругът й се беше оказал, лъжец и мошеник, имаше си любовница и хич го нямаше в леглото. Това знаела тя, поредната му жертва. А и не можел да играе тенис. Един бог знае какво още е скрито в ръкава му. Но какво по дяволите представлява тази мисис Ливърмън? Жанел я потупала по рамото, сипала й още едно питие и казала:

— Почакайте пет минути, ако обичате.

Толкова било времето, необходимо да нахвърля нещата си в двата скъпи куфара — също подарък от Тиъдър и вероятно също платени с нередовни чекове. Вдигнала ги и слязла при съпругата.

— Аз си отивам — съобщила й тя. — Вие останете и го изчакайте. Предайте му, че не искам да го виждам повече. Искрено съжалявам за мъката, която съм ви причинила. Но той каза, че сте разделени и аз му повярвах. Каза, че сте го напуснала и не ви пука за него…

Мисис Ливърмън кимнала с нещастен вид и не отговорила нищо.

Жанел си тръгнала с новия небесносин мустанг, който Тиъдър й бил купил буквално преди няколко дни. Несъмнено и той трябвало да бъде върнат на компанията. Но нямало къде да отиде. Тогава се сетила за сценографката Алис де Сантис, която винаги проявявала към нея топло и приятелско отношение. Решила да я потърси за съвет, а ако не я намери — да отиде при Дорън. Знаела, че той няма да й откаже подслон.

Жанел харесваше начина, по който Мерлин слушаше разказа. Не се смееше, не злорадстваше, не я прекъсваше с тъпи въпроси. Просто притваряше очи и слушаше с истинска наслада.

А накрая й каза това, което тя очакваше да чуе. Каза го с трепет и неподправено възхищение.

— Бедният Ливърмън! — промълви той. — Бедният, бедният нещастник!

— А мен забрави ли, мръсник такъв? — с престорен гняв го погледна тя.

След което се просна с цял ръст върху голото му тяло и го прегърна. Мерлин отвори очи и се усмихна.

— Разкажи ми още някоя история — примоли се той.

Но тя поклати глава и се зае да го люби с необуздана ярост. Имаше и друга история за разказване, но той все още не беше готов за нея. Първо трябваше да се влюби толкова безразсъдно, колкото се беше влюбила самата тя. Засега не трябваше да му разказва нищо повече. Особено за Алис.

[1] Известен американски тенисист, победител в най-големите турнири през шестдесетте и седемдесетте години. — Б.‍р. ↑

31.

Стигнах до фазата, до която всички влюбени стигат. Изпитвах такова щастие, че започнах да се съмнявам дали го заслужавам. И аз, подобно на всички в моето положение, започнах да си въобразявам, че съм жертва на една огромна измама. Ревността и подозренията постепенно започнаха да изместват екстаза от нашата любов. Веднъж й се наложи да разучава нова роля и не успя да посрещне самолета ми. Друг път обещаваше да остане при мен цялата нощ, но после изведнъж се сещаше, че на сутринта ще я търсят от студията и забързано започваше да се облича. Всичко това ме изнервяше и ме правеше подозрителен. Държах се като малко дете. Една вечер, убеден, че пак ще излъже, аз заядливо подхвърлих:

— Днес обядвах с Дорън. И знаеш ли какво ми каза той? Още в Джонсън Сити си имала за любовник някакво четиринадесетгодишно хлапе!

Жанел вдигна глава и ми се усмихна с онази своя невинна и същевременно съблазнителна усмивка, която моментално ме караше да забравям ненавистта си.

— Това е вярно — рече простичко тя. — Случи се преди много, много години.

После извърна глава с отсъстващо изражение на лицето, сякаш пред очите й отново изплува тази странна любовна връзка. Вече бях разбрал, че пази добри спомени за всичките си любовни авантюри, независимо от неприятния им завършек.

— Това тревожи ли те? — попита ме тя и изпитателно ме погледна.

— Не — рекох. Но тя много добре знаеше какви чувства ме вълнуват.

— Съжалявам — прошепна тя и отмести очи. Ръцете й се наместиха под разкопчаната ми риза и започнаха леко да ме почесват по гърба. След малко добави: — Цялата работа беше съвсем невинна.

Не казах нищо. Само се дръпнах от ръцете й, защото знаех много добре, че докосва ли ме, всичко мога да й простя. Едва след това изстрелях следващото си обвинение:

— Дорън каза, че по тази причина са те дали под съд за гавра с малолетни!

От сърце се надявах да каже, че това не е вярно, дори да ме излъже. Истината не ме интересуваше. Няма да се отвратя от нея дори да се окаже алкохоличка, проститутка, убийца. Исках да я обичам и толкоз.

Тя ме гледаше със спокойната загриженост на близък човек, готов да помогне.

— Какъв отговор предпочиташ? — попита Жанел и ме погледна право в очите.

— Искам да зная истината.

— Е, добре, наистина ме съдиха — въздъхна тя. — Но съдията прекрати делото поради липса на престъпление.

Камък ми падна от сърцето.

— Значи нищо подобно не си вършила! — рекох.

— Какво не съм вършила? — не разбра тя.

— Знаеш какво.

Отново ме дари с хубавата си усмивка. Но този път в нея имаше и малко тъжна ирония.

— Искаш да знаеш дали съм си легнала с едно четиринадесетгодишно хлапе, нали? — очите й отново бяха заковани в моите. — Да, точно това направих!

Вероятно мислеше, че ще стана и ще си тръгна. Но аз не помръднах от мястото си и на лицето й се появи лукаво изражение.

— Доста развито за възрастта си беше това хлапенце, знаеш… — проточи тя.

Интересът ми се пробуди, тъй като в изявлението й имаше открито предизвикателство.

— Значи, такава била работата! — рекох, а тя избухна в доволен смях.

Жанел ми се сърдеше, когато се опитвах да ставам съдник на постъпките й. Сега се готвех да стана и тя моментално го усети.

— Историята е интересна и сигурно ще ти хареса — подхвърли тя, абсолютно сигурна, че след подобни думи ще се върна на мястото си. Така и стана. Обичам да слушам разни истории не по-малко от секса. В продължение на много нощи бях омагьосан от историята на живота й. Можех само да предполагам какво в нея е редактирано или пропуснато, с цел да не бъде наранено деликатното ми мъжко самочувствие. Така правят хората, които разказват страшна приказка на малко дете.

Веднъж ми призна, че най-много ме обича поради неутолимата ми страст да слушам чужди истории. За това, че винаги се въздържам да давам оценки, макар ясно да се виждало, че те просто мърдат под шапката ми. За това, че нито веднъж не бях си позволил да я осъдя. Била сигурна, че няма да направя това и сега, след като чуя тази история…

След развода си Жанел заживяла с Дорън Ръд. По онова време той бил дисководещ в местната радиостанция — страхотно енергичен, винаги очарователен и забавен. Уредил и нея — назначили я за синоптичка в информационната програма. Работата била интересна и добре платена за градче с мащабите на Джонсън Сити.

Дорън бил убеден, че е най-известната личност в града. Карал огромен кадилак, купувал си дрехи само от Ню Йорк и се хвалел наляво-надясно, че един ден ще бъде истинска знаменитост. Бил страстен почитател на театъра. Посещавал представленията на всички пътуващи трупи, които играели стари бродуейски пиеси. Харесвал си някоя от актрисите и й изпращал букет цветя, придружен от покана за вечеря. С изненада разбрал, че те обикновено нямат нищо против да посетят и спалнята му и това се дължало на страхотната им самота. Блестящи на сцената, тези жени изглеждали съвсем иначе в евтините хотелски стаи, заобиколени от раздрънкани кревати и сърдито ръмжащи стари хладилници. Разказвал на Жанел за всичките си похождения. Били не толкова любовници, колкото приятели.

Един ден Дорън най-сетне открил своята златна мина. Това станало след концерта в градската зала, изнесен от едно малко момче. Баща му, безработен пианист, разтоварвал камиони на зеленчуковата борса в Нашвил. Инатчия южняк, който ненавиждал тежката работа, той бързо разбрал, че гласчето на деветгодишния му син може да носи добри пари. Решил да тръгне на турнета из страната и да му акомпанира.

Бащата знаел, че момчето пее добре, но не знаел колко добре. Научил го на няколко църковни песни и тръгнали да обикалят религиозният Юг. Печелели добри пари, тъй като кристалночистото сопрано на едно невинно дете, което възхвалява Исуса, било съблазън, на която религиозната аудитория трудно можела да удържи. Бащата намирал новия си живот за изключително приятен. По характер си бил малко коцкар, скачал на всяко младо момиче, но най-доволен бил от факта, че е далеч от поизносената си съпруга, която, разбира се, останала у дома.

Но майката също се надявала да заживее по-добре благодарение на кристалното гласче на сина си. И тя, и съпругът й, били алчни. Не с алчността на богатите, а просто като корабокрушенци на пустинен остров, които изведнъж откриват, че са спасени и всичките им мечти са на път да се превърнат в действителност.

По тази причина Дорън, който не пропуснал да отиде зад кулисите и да поднесе своето възхищение, бил посрещнат с благосклонно внимание. Дорън усетил, че момчето има огромен талант, а не след дълго се убедил, че този талант е наистина уникален. Първата му работа била да предложи договор на родителите, като побързал да ги увери, че няма да иска дори цент от печалбата, която носело изпълнението на религиозни псалми. Предложил им да стане импресарио на момчето като получава тридесет процента от всичко, което то изкара над двадесет и пет хиляди долара годишно.

Разбира се, родителите решили, че това предложение е страшно изгодно. Никак не било трудно да се отгатне какво мислят — ако изкарат двадесет и пет бона за една година (сума, за която дори не са мечтали), какво значение има, че импресариото ще вземе една трета от останалото? И изобщо възможно ли е техният Рори да изкара толкова пари? Изключено! Такова нещо не е възможно. В допълнение мистър и мисис Хорейшо Баском получили уверенията на Дорън, че от този момент нататък не трябва да мислят за никакви ежедневни разходи. Това вече било много и скоро договорът бил изготвен и надлежно подписан.

А след това Дорън се развихрил. Изтеглил заем от банката и издал двоен албум с религиозни псалми в изпълнение на Рори. Албумът се превърнал в страхотен хит и се продавал като топъл хляб. В края на първата година се оказало, че момчето е спечелило малко повече от петдесет хиляди долара. Дорън се преместил в Нашвил и се свързал с местните музикални кръгове. Взел със себе си и Жанел, която получила длъжността административен директор на новооснованата музикална компания.

През втората година Рори спечелил сто хиляди, предимно от изпълнението на стара религиозна балада, умело преработена в блус. Жанел случайно я открила сред хилядите плочи, които накупили. Самият Дорън не притежавал дори капчица творчески вкус и в никакъв случай не би оценил тази песен сам, без чужда помощ.

Двамата с Жанел живеели на семенни начала, но тя рядко го виждала. Постоянно пътувал — ту до Холивуд, където трябвало да подпише договор за нов филм, ту до Ню Йорк, за да получи правата върху издаването на нова плоча от някоя световноизвестна компания за звукозаписи. Всички били сигурни, че скоро ще бъдат милионери. А после настъпила катастрофата — Рори се простудил и изгубил гласа си. Дорън го качил на самолета и го завел при най-добрият нюйоркски специалист. Лекарят бързо го оправил, а след това небрежно подхвърлил:

— Вероятно знаете, че навлиза в пубертета и гласът му ще се промени, нали?

Дорън не само не знаел, но дори не бил мислил за подобни възможности. Може би защото Рори било доста едро за възрастта си момче, а може би защото било изключително свито и срамежливо по характер. Родителите му ревниво го пазели от всякакви контакти с момичета, а той самият предпочитал да се занимава с музика и нищо друго. До навършването на единадесет години бил изключително болнав и вероятно затова станал съвършен музикант.

Дорън изпаднал в ужас. Приличал на иманяр, който знае разположението на златно съкровище и изведнъж някой му задига картата. Кроял планове да направи милиони от гласа на Рори, а сега изведнъж всичко хвръквало по дяволите. Каква загуба, господи, каква загуба!

Гениалната идея го осенила внезапно. Направил съответните медицински проучвания, а след това решил да види как ще я приеме Жанел. Тя, разбира се, изпаднала в ужас.

— Но католическата църква е правила подобни неща в продължение на векове! — изразил недоумението си той.

— Правила го е в името на бога, а не заради някакъв си златен албум! — отвърнала Жанел.

— Моля те да престанеш с тези сантиментални глупости! — тръснал глава Дорън. — Ако успея да убедя родителите му, ще стане голяма работа!

— Ама ти наистина си луд! — изсмяла се Жанел. — Не разчитай на моята помощ! Но дори да я получиш, пак нищо няма да излезе, защото майка му и баща му няма да се съгласят!

— Бащата е важен — усмихнал се Дорън. — Ти си единственият човек, който може да го размекне. Направи го заради мен, моля те!

Тогава Дорън все още не бил усвоил мазната и изпечена от слънцето калифорнийска невъзмутимост. Ето защо, когато Жанел запратила по него тежкия пепелник, той бил толкова изненадан, че дори не успял да се предпази. Един от зъбите му бил счупен, а от устата му протекла кръв. Въпреки това не се ядосал. Само замълчал и поклатил глава, очевидно дълбоко разочарован от нейната праволинейност.

Тя поискала още тогава да го напусне, но в крайна сметка надделяло любопитството. Искала да види дали Дорън ще успее в налудничавото си начинание.

Общо взето Дорън бил добър психолог, а изобретателността му била ненадмината, когато трябвало да събуди у някого алчността. Той добре знаел, че ключът към успеха на начинанието му се държи от Хорейшо Баском. Само той бил в състояние да убеди останалите членове на семейството, той бил и най-податлив към сладостите на живота. За мистър Баском църквата щеше да престане да има каквото и да било значение в момента, в който синът му престане да прави пари от нейните псалми. Край на пътуванията и приятните акомпанименти на пианото, край на готините мацки и чревоугодничеството. Ще му остане само уморената съпруга и толкоз. Ако Рори престане да пее, бащата най-много ще изгуби.

В един от подозрителните кънтри клубове на Нашвил Дорън открил красива дребничка певица, с чиято помощ успял да размекне мистър Баском. На следващата вечер го поканил на изискана вечеря, завършила с френски коняк и скъпи пури. Когато пурите били запалени, Дорън се заел с равносметката. В кариерата на момчето имало един поставен на Бродуей мюзикъл и албум с избрани песни, композирани от известните братя Дийн. Предстояла му главна роля в един филм, който лесно можел да го превърне в нов Елвис Пресли. Реката от пари ще протече и ще ги залее. Баском слушал внимателно и мъркал като скрит котарак. Не проявявал дори алчност, тъй като всичко било в ръцете му и нямало как да не се случи. Вече се виждал милионер.

Точно в този момент Дорън го халосал по главата.

— Само едно ме тревожи — въздъхнал той. — Според лекарите гласът му всеки момент ще се промени. Предстои му да навлезе в пубертета…

Баском не изглеждал особено разтревожен.

— Гласът му ще стане малко по-дълбок — рекъл. — И вероятно ще звучи още по-добре.

Дорън поклатил глава:

— Рори е суперзвезда именно благодарение на сегашния си тънък и кристалночист глас. Аз също съм убеден, че ще стане още по-добър, но ще му трябват най-малко пет години за школовка. А след това всичко трябва да започва отначало — изграждането на нов имидж не е лесна работа… Шансовете му отново да стигне до върха са не повече от едно на сто! Досега сме продавали само това, което притежава в момента…

— Е, може пък да не се промени — лекомислено отвърнал Баском.

— Може — свил рамене Дорън и оставил нещата така.

Два дни по-късно Баском се появил в апартамента му.

Жанел го поканила да седне и му сипала едно питие. Той безочливо я разглеждал, но тя не му обръщала внимание. Когато започнал разговора си с Дорън, тя излязла от стаята.

Същата вечер се любили до насита, след което Жанел попитала:

— Докъде стигна с мръсните си планове?

Дорън се ухилил. Знаел, че Жанел го презира за намеренията му, но тя била страхотна мадама и той с удоволствие се ползвал от прелестите й. И тя като Рори нямала никаква представа, че е истинско съкровище. Дорън бил на върха на самодоволството. Най-много на този свят обичал да го обслужват хора, които нямат представа за собствената си цена.

— Сложих го в тиганчето този дърт и алчен мръсник! — похвалил се той. — Сега е време да се заема с маминка и синчето!

Дорън бил дълбоко убеден, че е най-великият търговец източно от Скалистите планини и именно на това свое качество отдал последвалия успех. Но истината била друга — на него просто му провървяло. След тежкия живот, който водел до утвърждаването на сина си, мистър Баском станал мек и отпуснат. Не можел, пък и не искал да се събуди от златния си сън и отново да се върне в годините на робството. Това било съвсем естествена реакция. Но на Дорън му провървяло с майката.

Мисис Баском била дребничка хубавица от Юга, която тъкмо започвала да се момее, когато селският хубавец Хорейшо Баском я очаровал с дрънкането на пиано, отвлякъл я като вихър и я изправил пред олтара. С годините хубостта й изчезнала, но тя я заменила с вонящото блато на фанатичната и съвсем типична за Юга преданост на бога. Колкото по-непривлекателен ставал съпругът й, толкова по-красив и възвишен й се струвал Христос. Кристалният глас на малкия Рори бил нейния дар за бога, бил израз на пламенната й любов към него. Именно това усетил Дорън и великолепно се възползвал от благоприятното стечение на обстоятелствата. Поканил на разговор мисис Баском и наредил на Жанел да не напуска стаята. Съобразил, че деликатността на обсъждания въпрос вероятно ще изнерви тази дълбоко религиозна жена, останала сама в компанията на чужд мъж.

Държал се безкрайно почтително. Подчертал, че само след няколко месеца сто милиона души от всички континенти ще имат възможността да чуят псалмите, с които нейният Рори възхвалява Христа. Независимо дали тези хора живеят в католически страни, в ислямски кралства или африкански градове. Синът й щял да се превърне в най-великият евангелист на християнската вяра от Лютер насам. Щял да стане по-велик дори от Били Греъм и Оръл Робъртс — по дълбоко вътрешно убеждение на мисис Баском двамата единствени живи светци на грешната земя. А в допълнение на всичко това, господ възнамерявал да го предпази от най-ужасния и най-широко разпространения грях. Такава била неговата воля, нима мисис Баском не разбира това?

Жанел слушала и гледала с напрегнато внимание. В този момент изпитвала истинско възхищение от Дорън. Била смаяна, че дори в момент като този той не бил олицетворение на злото, не бил коварния Луцифер, а просто един добронамерен мъж, който си върши работата. Приличал на пакостливо дете, което скришом иска да отмъкне стотинките от портмонето на майка си. След продължили около час пламенни слова, мисис Баском дала първите признаци на разколебаване. И Дорън разбрал, че е дошло времето да нанесе решителния си удар.

— Мисис Баском — започнал със задушевен глас той. — Аз не се съмнявам, че вие бихте принесли на Исус всякакви жертви. Проблемът е в Рори, защото знаете какви могат да бъдат момчетата, нали?

— Да — измъчено се усмихнала мисис Баском, — зная — после си позволила да хвърли един бегъл поглед към Жанел и допълнила: — Но моят Рори е добро момче и ще направи каквото му кажа…

— Знаех, че на вас може да се разчита! — възкликнал Дорън и изпуснал една въздишка на облекчение.

— Правя всичко в името на Исус! — охладила ентусиазма му мисис Баском. — Но искам да съставим нов договор. В него искам да фигурирам като помощник-импресарио, за което ще получавам половината от вашите тридесет процента! — помълчала малко, после тихо добавила: — Не е необходимо съпругът ми да разбере за това наше споразумение…

Дорън я зяпал с отворена уста.

— Да ви имам вярата и божието смирение! — огорчено промълвил той, после тръснал глава и се засмял: — Добре! Оставям на вас да уредите подробностите!

И мамчето успяло. Никой не разбрал как, но успяло. Всичко било уточнено до най-дребните подробности. Жанел била толкова ужасена, че напуснала спалнята на Дорън, а той започнал да крои планове как да се отърве от нея. Имал и друг сериозен проблем — да открие доктор, който би се съгласил да отреже ташаците на едно четиринадесетгодишно момче. Защото точно в това се състояла цялата работа. След като на подобна операция се подлагал дори папата, защо и Дорън да не се възползва от нея?

Цялата работа провалила именно Жанел.

Всички се били събрали в апартамента на Дорън и кроили планове за бъдещето. Той самият правел отчаяни опити да измисли нещо, което би принудило мисис Баском да се откаже от петнадесетте му процента и съвсем не му било до Жанел. В един момент тя се изправила, хванала Рори за ръка и го повела навън.

— Какво ще правите с момчето ми? — подозрително я изгледала мисис Баском.

— Веднага се връщаме — пуснала й Жанел една от своите невинни усмивки. — Искам само да му покажа нещо…

Влезли в спалнята и тя побързала да заключи вратата. Насочила се с твърда крачка към леглото, побутвайки момчето пред себе си. Там разкопчала колана му и бързо смъкнала гащетата му. Взела ръката му и я пъхнала между бедрата си, а главата му притиснала към разголените си гърди.

Всичко свършило точно за три минути. А после момчето направо я смаяло — намъкнало си панталоните на голо, отключило вратата и връхлетяло в хола като тайфун. Първият му удар улучил Дорън в брадичката и онзи се проснал на пода. После продължило да размахва ръце като побесняла вятърна мелница и да удря, и троши каквото му попадне. Баща му успял да го обуздае с цената на доста усилия.

Легнала по гръб, Жанел ми се усмихваше.

— Оттогава минаха повече от шест години, но Дорън продължава да ме мрази — рече тя. — Никога няма да ми прости, че го лиших от милиони!

Аз също се усмихнах.

— А какво стана на делото?

— Случи ни се интелигентен съдия — сви рамене Жанел. — Поговори поотделно с мен и момчето, а след това прекрати делото. Не пропусна да предупреди както Дорън, така и любящите родители, че са обект на преследване по няколко члена на наказателния кодекс, след което им предложи да си държат езика зад зъбите.

Обмислих чутото, после зададох поредния си въпрос:

— А какво си говорихте с този съдия?

Жанел отново се усмихна.

— Каза, че ако бил с тридесет години по-млад, би дал мило и драго да съм негова приятелка.

— Господи, като те слушам, всичко ми изглежда съвсем редовно! — въздъхнах аз. — Но сега искам да ми отговориш наистина честно. Обещаваш ли?

— Обещавам — кимна тя.

Замълчах за момент и внимателно я наблюдавах. После зададох въпроса си:

— Изпита ли удоволствие, докато чукаше това четиринадесетгодишно хлапе?

— Беше страхотно! — отвърна без сянка от колебание тя.

— Аха! — промърморих аз и напрегнато се навъсих.

А тя се разсмя. Действително й беше много забавно, когато правех опит да разбера подбудите й.

— Я да видим! — ревниво рекох аз. — Имал е къдрава коса и доста едра фигура. Чудесно кожа, все още без младежки пъпки. Дълги мигли и безпрекословна девственост — помислих малко и добавих: — Кажи ми истината, ако можеш… Била си възмутена от целия недостоен заговор, но нима някъде дълбоко в себе си не си таяла желание да опиташ именно с такова девствено момченце? Не си го правила дотогава просто защото ти е липсвал мотив. И си го направила веднага, след като този мотив е налице. Хем го чукаш, хем го спасяваш! Вярно ли е?

— Не — отвърна Жанел и отново ме възнагради със сладката си усмивка.

— Страшна измамница си! — въздъхнах аз и също се засмях.

Имах чувството, че пак ме беше изиграла. Да спаси мъжеството на едно момче е несъмнено благородна постъпка, но покрай нея беше доставила на себе си огромно физическо удоволствие. Именно то е било наградата й, напълно заслужена при това. Там, в затънтените Южни щати, всеки служи на Исус така, както може.

Господ ми е свидетел, че след тази история още повече я обикнах.

32.

Денят беше тежък за Мейломър. На специалното заседание с Моузис Уортбърг и Джеф Уейгън се беше борил със зъби и нокти за филма, който искаше да направи по сценария на Джон Мерлин. И двамата не одобриха версията, която им показа. След което се стигна до обичайния спор — те настояваха да го превърнат в обичайната сладникава история, с огладени характери на героите и напомпана по изкуствен начин динамика, а той решително им се противопоставяше.

— Сценарият е добър! — остро изрече Мейломър. — Не забравяйте, че това е само първата версия!

— Излишно е да го казваш — отвърна Уортбърг. — Именно затова трябва да чуеш мнението ни още на този етап…

— Знаете отлично, че винаги съм се съобразявал с вашето мнение — хладно продължи Мейломър. — Но днес сте съвсем неубедителни!

— Вярваме ти, Мейломър — намеси се с очарователна усмивка Уейгън. — Иначе бихме ли ти позволили да сключиш този договор? Имаш пълна свобода да правиш филмите си както ги виждаш, да му се не види! Но киното се прави и с реклама! Не забравяй, че си надхвърлил бюджета с цял милион! Това, според мен, е достатъчно основание да се намесим в окончателния вариант на сценария!

— Първоначалният бюджет беше пълен въздух! — възрази Мейломър. — Всички предварително го знаехме, а вие двамата — най-добре от всички!

— Заговорим ли за финансиране, винаги си губил — напомни му Уортбърг. — И сега ли ще поемеш подобен риск?

— Господи! — възкликна ядосано Мейломър. — Не знаем какво ще приказвате, ако филмът донесе печалба!

— Ще приказваме каквото ни изнася — нагло се ухили Уортбърг. — Но ако настояваш за своята версия, всички финансови рискове ще бъдат за твоя сметка!

— Тъй да бъде — сви рамене Мейломър. — Ако това е всичко, което имате да ми кажете, аз възнамерявам да се върна в монтажната…

Колата плавно излезе от портала на „Три-Калчър“ и пое към дома му. Чувстваше се разнебитен. Още през деня му се прииска да се прибере и да си почине, но имаше твърде много работа. Слабата болка в гърдите му отново се появи. Ще ме уморят, копелетата проклети, помисли си Мейломър. После изведнъж осъзна, че след инфаркта му Уортбърг и Уейгън станаха доста по-нагли, постоянно спореха и го притискаха, непрекъснато му навираха под носа проклетите си сметки. Може би мръсниците действително искаха да му видят сметката!

Трябва да се примирява, няма как. Отново въздъхна. После се сети за онзи шантав Мерлин, който продължава да плюе всичко живо в Холивуд, а продуцентите открито презира, защото не били творци! А той рискува живота си, за да спаси именно неговата „творческа“ концепция! Прииска му се да позвъни на Мерлин още сега и да му каже, че целият ринг е на негово разположение — да върви и да се бие за шибания си сценарий с онези хиени! Но знаеше, че Мерлин никога няма да направи това. Той просто ще зареже всичко и ще си замине. Мерлин не притежаваше неговата вяра. Не притежаваше неговата всеотдайна любов към киното, не знаеше нищо за чудотворните възможности на камерата.

Да вървят по дяволите всички. Ще направи филма според собствените си разбирания и Мерлин положително ще го оцени. А когато потекат парите, доволни ще бъдат и онези тъпаци от студията. Но опитат ли се да му отмъкнат процента от печалбата заради надхвърления бюджет, той твърдо ще ги зареже и ще си потърси други спонсори.

Когато лимузината спря обратно пред ниските административни сгради, Мейломър усети обичайния прилив на бодрост и добро настроение. Изпита възбудата на артиста, който знае, че отива да създаде нещо прекрасно.

Работи без почивка цели седем часа. Тримата редактори се редуваха да отскачат за чаша кафе, но той не мръдна от монтажната. Когато колата отново го стовари пред дома му, минаваше полунощ. Беше толкова уморен, че отиде направо в спалнята и си легна. Изпъшка, защото болката в гърдите му отново се появи. Но този път се разпространи и към гърба. След няколко минути се поуспокои и той се отпусна в очакване на съня. Беше доволен от това, което свърши през този дълъг ден. Отби нападението на хиените и успя да поработи по филма. Не беше малко…

Много харесваше работата си в монтажната заедно с помощник-режисьорите и редакторите. Обичаше да седи в мрака и да решава съдбата на трепкащите върху екрана образи. Беше бог и им вдъхваше живот. Ако им симпатизираше, той ги правеше и физически привлекателни. Нареждаше на редактора да изреже кадрите, в които носовете им бяха прекалено дълги, а устите им — не съвсем беззлобни. С помощта на осветлението беше в състояние да направи очите на героинята прекрасни, а жестовете й — трогателно грациозни. Никога не позволяваше на „симпатичните“ да изпаднат в отчаяние, беше винаги милостив и грижовен към тях.

Едновременно с това внимателно следеше поведението на „противните“. Подходящ ли е цвета на вратовръзката им, отговаря ли кройката на сакото им на онази вътрешна вероломност, която притежават? Не се ли усмихват прекалено добродушно? Не са ли твърде благородни бръчките по лицата им? Машината за кадриране безмилостно унищожаваше всичко такова. Единствената му грижа по отношение на „противните“ беше да не ги направи скучни. Злодеят винаги трябва да бъде интересен. Затворен в монтажната си кабина, Мейломър ревниво следеше всяко перце, което отскубваше от опашката на своите герои. В света, който създаваше, трябва да присъства логиката на чувствата. И когато приключеше с работата си, всички изпитваха радост от съществуването на този свят.

Такива светове Мейломър беше създал стотици. Те бяха трайно настанени в неговото съзнание и живееха там свой независим живот. Вероятно така в съзнанието на бога живеят милиардите неизследвани галактики. Но когато Мейломър напускаше този свят и излезеше навън — в света, който бог е създал специално за него и себеподобните му, нещата ставаха коренно различни.

За няколко години прекара три инфаркта. От претоварване, казваха докторите. Той обаче беше сигурен, че господ му върти номера заради работата, която върши в монтажната. Мейломър беше последният човек на този свят, който трябва да страда от инфаркт, ако изобщо съществува божия справедливост. Кой друг беше в състояние да проникне в тези необятни светове, които чакаха своя откривател? Кой друг можеше да бъде истински божи наместник?

Господи, а как добре се грижеше за себе си! Хранеше се пестеливо и рационално. Правеше физически упражнения. Почти не пиеше, а сексуалните му контакти бяха редовни, но внимателни. Никога не беше се докосвал до наркотици. Беше все още млад и хубав, с външността на киноартист. Освен това се стараеше да проявява добро възпитание, да се държи добре с хората. Или поне толкова добре, колкото е възможно в безкрайния филм, заснеман от господ на тази земя. В неговата монтажна кабина герой от типа на Мейломър никога не би преживял инфаркт. Редакторът незабавно би изрязал подобен кадър, а продуцентът непременно би поискал преработка на сценария. Той самият би мобилизирал всички налични сили за спасителната операция. Такъв човек не бива да бъде погубен.

Въпреки всичко, болките в гърдите продължаваха. Често му се налагаше, особено в среднощните часове, да става и да взема хапчета срещу стенокардия. После си лягаше обратно, вцепенен от страх. Когато му беше много зле, вдигаше телефона и звънеше на личния си лекар. Човекът идваше, преглеждаше го, ободряваше го, стоеше до леглото му до разсъмване, дори държеше ръката му. Правеше всичко това, защото именно Мейломър беше написал сценария на неговия живот. Благодарение на Мейломър беше се запознал с красиви актриси, на някои от които ставаше доверен лекар, на други — любовник. По-рано, още докато Мейломър беше здрав и къщата му всяка вечер се пълнеше с гости и хубави жени, двамата заедно избираха онези от тях, които щяха да опитат през нощта.

Потиснат от чувството на самота в огромния дом, Мейломър вдигна слушалката. Не след дълго докторът пристигна и след кратък преглед му каза, че болките скоро ще утихнат. Няма опасност, просто трябва да заспи. После му донесе вода, за да преглътне поредното хапче против стенокардия заедно с две приспивателни. Опря стетоскопа си до сърцето му и се заслуша. Беше цяло и работеше. Не беше се пръснало на парчета, както твърдеше Мейломър.

Час по-късно болките наистина попреминаха и Мейломър каза на доктора да си върви у дома, а той ще се опита да поспи.

И наистина заспа. Сънят му беше ясен и кристалночист. Застанал на някаква гара, той се канеше да си купи билет за влака. Нисък и плещест човек го избута от гишето. Главата му беше огромна и несъразмерна като на джудже, а той самият ядосано крещеше. Мейломър отстъпи и се опита да го успокои.

— Не зная какво ви е ядосало, но искрено ви съчувствам — рече той.

След тези думи мъжът изведнъж започна да расте, а чертите на лицето му ставаха все по-правилни. Скоро се превърна в познат герой от известен преди години филм.

— Кажи ми името си, искам да направя нещо за теб — рече му той.

Вече беше изпълнен с обич към Мейломър, двамата проявяваха изключителна любезност един към друг. А касиерът зад гишето започна да се отнася към другия с подчертано уважение.

Мейломър се събуди. Очите му се нагодиха към тъмнината на огромната спалня и започнаха да различават бледия триъгълник светлина, който идваше откъм открехнатата врата на банята. За миг му се стори, че е в монтажната и върху екрана продължават да скачат образите на последния му филм, но после разбра, че е сънувал и се усмихна. Точно в този миг сърцето престана да бъде част от тялото му и се впусна във фатален аритмичен галоп. Електрическите импулси на мозъка му се сляха в дебел неразбираем сноп. Той се надигна, облян в студена пот. Машинката в гърдите му се впусна в последния си оглушителен спринт. Той падна по гръб и светлината върху екрана на живота му изведнъж угасна. Последното нещо, което доловиха ушите му, беше някакво странно скърцане — сякаш целулоидна топка за тенис се търка в лист стомана. След това вече беше мъртъв.

33.

Новината за смъртта на Мейломър ми съобщи по телефона Дорън Ръд. Каза, че на другия ден в „Три-Калчър“ е насрочено съвещание за бъдещето на филма ми и трябва да взема първия самолет за Калифорния. Той щял да ме посрещне на летището.

Позвъних на Жанел още от летище „Кенеди“. Отговори ми телефонният й секретар, който ме помоли да оставя послание с типичния си френски акцент. Оставих го.

Бях дълбоко потресен от смъртта на Мейломър. За месеците съвместна работа бях започнал да изпитвам към него дълбоко и искрено уважение. Този човек беше истински професионалист, орловото му око откриваше безпогрешно всяка глупост в сценария, върху който работеше. Показваше ми различни филми и ме учеше. Обясняваше ми причините, поради които дадена сцена не е подходяща, показваше ми как да позная талантливият актьор, на когото са дали неподходяща роля. Често се впускахме в разгорещени спорове. Той беше убеден, че използвам литературния си снобизъм като защитна преграда и именно тя ми пречи да призная, че нямам достатъчно познания в областта на киното. Дори ми предложи да се заема с малко режисьорска работа, но аз категорично отказах.

— Защо? — учудено ме попита той.

— Виж какво — въздъхнах аз. — Когато човек си стои кротко и не пречи на никого, той пак си е агент на Съдбата. Мразя това състояние дори в обикновения живот. А кинорежисьорът е най-вредния агент на Съдбата от всички! Помислил ли си някога за всички отхвърлени от теб актьори и актриси? Виж хората, на които даваш разпореждания, помисли за парите, които харчиш, за съдбите, с които си играеш! А аз пиша книги и нищо повече. Не наранявам никого, не преча на никого, а по-скоро помагам… Те могат да харесват един мой роман, но могат и да го захвърлят с пренебрежение. Толкова!

— Тук си прав — съгласи се Мейломър. — Затова никога не можеш да бъдеш режисьор. Въпреки това се държиш глупаво. Човек не трябва да бъде толкова пасивен!

И той имаше право, разбира се. Аз просто се стремях да упражнявам контрол над един друг, по-интимен свят и добре знаех това.

Смъртта му беше истински шок за мен. Не бяхме кой знае колко близки, но аз бях успял да го харесам като човек. А сега на дневен ред идваха тревогите за бъдещето на филма ми.

Дорън Ръд ме посрещна на летището както беше обещал. Голямата новина беше, че „Три-Калчър“ вече е успяла да погълне „Мейломър Филмс“ и продуцент на нашия филм ще бъде Джеф Уейгън. Което означавало сериозни неприятности за мен, добави той. В колата успя да ми разкаже накратко за цялата операция, проведена от „Три-Калчър“. Разказа ми и доста неща за Моузис Уортбърг и съпругата му Бела, за самия Джеф Уейгън. Като за начало ме информира, че тази студия едва ли е най-могъщата филмова къща в Холивуд, но положително е сред тези, които са си спечелили най-мрачна слава. Уейгън окачестви като акула, а тримата му помощници — като истински чакали. Възразих срещу подобно безразборно смешение на представителите на животинския свят. След като Уейгън е акула, помощниците му също би трябвало да бъдат представители на морската фауна. Шегувах се, разбира се, но на моя агент съвсем не му беше до шеги.

— Не е зле да си сложиш вратовръзка — каза той и ми хвърли един изпитателен поглед.

Погледнах го доста учудено, тъй като той самият продължаваше да бъде облечен в обичайното си кожено яке, наметнато върху вълнен пуловер с висока яка. Той забеляза погледа ми и сви рамене.

— Макар и евреин, Моузис Уортбърг е истински Хитлер! — информира ме Дорън. — Спокойно може да изпрати всички християни в газовите камери, а след това да отпусне стипендии на осиротелите им дечица!

Облегнах се в удобната седалка на доръновия мерцедес и престанах да го слушам. Той продължаваше да мели нещо от сорта, че за моя филм предстои страхотна битка. Уортбърг бил решил да участва с лични капитали и по тази причина за продуцент бил посочен Джеф Уейгън. После каза, че Мейломър всъщност бил жертва на тяхната наглост. Това твърдение отхвърлих незабавно, защото ми се стори съвсем преувеличено — по холивудски. От всичките му приказки ми стана ясно едно — съдбата на моя филм действително ще се реши днес. Ето защо се опитах да си спомня всичко, което бях чувал за Моузис Уортбърг и Джеф Уейгън, докато мерцедесът плавно се носеше по широката магистрала.

Джеф Уейгън безспорно е типичен представител на всеядните продуценти с изявена склонност към сантименталните глупости. Дори фигурата му беше една халтура — от върха на ръбестата му глава, та чак до носовете на скъпите му обувки, марка „Бали“. Първоначално беше оставил мазните си следи в телевизията, след което се бе набутал в игралното кино по начина, по който разлятото петно мастило се отпечатва върху чиста ленена покривка. Със съвсем същия естетически ефект при това. Беше направил повече от сто телевизионни новели и около двадесет драматични адаптации. Нито една от тях не притежаваше качества — всички бяха тромави и зле направени халтури, далеч от това, което може да се нарече изкуство.

Филмите на Уейгън най-често бяха претъпкани с разни по-застарели звезди, чиито целулоидни физиономии направо крещяха за нуждата им от някой и друг чек, за да си осигурят спокойни старини. Всички, които работеха върху тях, знаеха предварително, че ще правят халтури и нищо повече. Уейгън винаги сам избираше режисьорите си. Обикновено бяха очукани от работа средняци с дълъг списък от провали зад гърба си. Това позволяваше на Уейгън да ги мачка както си иска и те правеха филмите точно според указанията му. Най-странното нещо беше, че макар и ужасно слаби, тези филми неизменно връщаха вложените в тях пари, а нерядко носеха и печалби. Това се дължеше на факта, че сценариите им бяха написани от чисто комерсиална гледна точка. Имаха си предварително осигурена аудитория, а Джеф Уейгън беше истински булдог по отношение на разходите. Притежаваше уникалната способност да подписва грабителски договори и често ставаше така, че нито един от създателите на някой печеливш филм, не можеше да получи дори стотинка от приходите. Ако случайно не успееше да подпише такъв договор, Уейгън намираше начин да оспори възнаграждението на съответния изпълнител, опирайки се на неизпълнението на някое от многобройните и оплетени условия в същите тези документи. В крайна сметка пак отмъкваше голяма част от хонорарите на тези хора. Моузис Уортбърг твърдеше наляво-надясно, че Джеф винаги има добри идеи, при това го правеше така, сякаш искаше да прелъсти събеседниците си.

На младини Уейгън бил съвсем типичен представител на холивудските мъжкари — скачал на всяка актриса, имала нещастието да се появи на територията на студията „Три-Калчър“. Разбира се, използвал изпитаната система, която носела успех на всеки с неговото положение. Ако момичето прояви отзивчивост, то непременно ще играе ролята на барманка или администраторка в съответната телевизионна новела. Ако е достатъчно умно и умее да разиграва козовете си, такова момиче може да разчита на доста прилични годишни доходи. Но при игралните филми тоя номер не вървеше. Никой не можеше да си позволи да предлага роля срещу задник в един филм с бюджет от няколко милиона долара. По тази причина и Джеф сменял тактиката. Предлагал на мадамите пробни снимки, обещавал пълна подкрепа на кариерата им, но никога не се ангажирал прекалено твърдо. Естествено, онези от мадамите, които притежавали известен талант, действително пробивали благодарение на лекото му подбутване. Две-три от тях дори станали звезди. В страната на емпидите Джеф Уейгън бил от оцеляващите.

Но един ден в Холивуд се появила неземна красавица. Осемнадесетгодишно момиче, родено и израснало сред девствените лесове на Орегон. Имало си всичко — прекрасно лице, съвършено тяло, буен темперамент, дори и талант. Но както нерядко се случва, всичко това не изглеждало добре през окото на камерата. Нейните очевидни прелести просто не били съвместими с идиотската магия на киното.

Била много странна мадама. Цял живот сечала дървета и преследвала дивеч из горските пущинаци. Можела да одере сърна с две-три сръчни и почти неуловими движения, не се страхувала дори когато се изправи сама срещу мечка гризли, въоръжена единствено с острия си нож. След няколко сериозни разговора, проведени на четири очи със своя агент, тя неохотно се съгласила да допуска Джеф Уейгън в леглото си по един-два пъти на месец. Поради факта, че идвала от страна, в която хората били честни и открити, тя била абсолютно убедена, че Джеф ще изпълни даденото обещание за добра роля в поредния му филм. Но това, разбира се, не станало.

Момичето приело с мълчание обичайните му при подобни случаи извинения и обещания за светло бъдеще, после отново го допуснало в леглото си. Но между завивките скрило острия си нож за дране на дивеч и в един момент резнала ташаците на продуцента без следа от колебание.

Последиците не били фатални. Джеф успял да се дръпне навреме и по тази причина се разделил само с част от десния си ташак. Всички били единодушни, че при тези големи ташаци, едва ли е изпитал кой знае каква липса. Самият Уейгън се опитал да замаже работата и категорично отказал да даде момичето под съд. Но въпреки това историята се разчула. Момичето било експедирано обратно в Орегон, като преди това получило достатъчно пари да си купи малка хижа и нова ловна пушка. А за Джеф Уейгън останали поуките. Престанал да се занимава с разни начинаещи актриси и се заел да прелъстява писателите и техните идеи. Това било далеч по-безопасно и изгодно. Защото повечето сценаристи били тъпи и страхливи типове, които едва ли биха му извадили нож.

Канел ги на скъпи обяди, размахвал пред носовете им високоплатени длъжности. Една преработка на вече одобрен сценарий означавала няколко хиляди долара направо от небето. Едновременно с това ги насърчавал да споделят бъдещите си идеи, а след това безочливо ги задигал, като си правел труда да смени мястото на действието и характеристиката на действащите лица. Но основната тема никога не докосвал. Едва тогава настъпвал часът на истинското удоволствие — да остави онези хапльовци с пръст в устата и да обере лаврите. Те рядко протестирали, тъй като не съзнавали, че в идеите им има нещо рационално. Били много по-добри от всякакви тъпи мадами, които му отпускали за малко задника си, а после искали луната.

Хората, заети с импресарска дейност, били първите, които разкрили Джеф и започнали да забраняват на клиентите си да приемат всякакви покани от негова страна. Но той не останал на сухо, защото в Калифорния и Холивуд непрестанно се стичали потоци от млади и нерядко талантливи автори, които се надявали да открехнат вратата към богатството и славата. А от хитростта и коварството на Уейгън зависело дали ще успеят да открехнат тази врата, или тя ще се затръшне, премазвайки пръстите им.

По време на едно от пътуванията си до Вегас разказах на Къли за този тип и изразих мнение, че двамата много си приличат по начина, по който обработват своите жертви. Но Къли беше на друго мнение.

— Наистина тук във Вегас правим всичко възможно да ти издърпаме мангизите — рече той. — Но в Холивуд направо ти късат ташаците!

Той все още не беше научил, че студията „Три-Калчър“ е закупила едно от най-големите игрални заведения във Вегас.

Моузис Уортбърг беше друг чешит. Още с пристигането си в Холивуд бях отведен да му засвидетелствувам дълбоките си почитания.

Прие ме само за няколко минути, но веднага надуших какво представлява. Хищническата му външност вече познавах — такива като него бяха висшите военни, собствениците на игрални заведения, богатите жени и босовете на мафията. От него се излъчваше хладината на безпределната власт, във вените му вместо кръв течеше ледена течност всяка клетка на тялото му беше пропита от жестокост и безсърдечие. Беше от хората, които имат нужда от неограничена власт така, както наркоманите от своите опиати. А до такава власт той се беше добрал отдавна и я упражняваше със стоманена воля.

Вечерта след срещата ми с Моузис, аз разказах всичко на Жанел.

— Старият Моузис ли? — небрежно попита тя. — О, и зъбките му знам!

След което ме погледна с леко очакване и аз послушно захапах въдицата.

— Разкажи ми за него — рекох.

Тя стана от леглото, за да изиграе ролята си по най-добрия начин.

— Две години се мотаех из Холивуд и доникъде не бях стигнала. Веднъж ме поканиха на голям прием и аз, като всяка начинаеща звездичка, хукнах натам с надеждата да се запозная с някой влиятелен тип. На приема имаше поне една дузина момичета като мен, въртяхме се из залата, правехме се на страхотно привлекателни и отчаяно се надявахме да бъдем забелязани от някой знаменит продуцент. Извадих късмет. До мен се приближи самият Моузис Уортбърг и поведохме разговор. Беше страшно чаровен. Никак не се връзваше с ужасните неща, които разправяха за него хората. Спомням си, че по едно време дойде съпругата му и направи опит да го отведе, но той не й обърна никакво внимание. Продължихме разговора си и накрая съвсем естествено ме покани на вечеря в собствения си дом. На сутринта въртях като луда телефоните и се хвалех на познатите си. Всички ме хвалеха, всички ме съветваха да направя всичко възможно, за да се мушна в леглото му. Как не, отвръщах аз, но това няма да стане още на първата вечер. Бях убедена, че ще спечеля уважението му, ако изиграя ролята на непристъпна хубавица.

— Тази техника е широко разпространена — кимнах аз.

— Зная какво си мислиш — засече ме тя. — При теб също имаше ефект, но в случая аз наистина исках да бъде така. Никога досега не съм спала с мъж, който не харесвам. Никога не отивам в леглото на някого просто защото той може да направи нещо за мен. Когато казах това на приятелките си, всички ме обявиха за луда. Бяха убедени, че ако Моузис Уортбърг се влюби в мен, или поне ме хареса, пътят ми към голямото кино е открит.

В продължение на няколко минути ми демонстрира очарователна пантомима, с която искаше да покаже как невинността й се е борела с порочните желания.

— И какво стана после? — попитах аз.

Жанел се закова неподвижна. Спусна ръце край бедрата си, а главата й драматично се сведе встрани.

— В пет часа следобед на същия ден взех най-важното решение в живота си — реших да спя с човек, когото не познавам, само и само за да успея да пробия! Бях толкова смела и толкова доволна от себе си! Най-накрая бях успяла да взема едно наистина мъжко решение!

За миг изостави ролята си и невинно попита:

— Нали мъжете постъпват точно така? Приемат какви ли не унижения, за да сключат изгодна сделка… Нали това са правилата на бизнеса?

— Предполагам — свих рамене аз.

— Ти правил ли си го?

— Не.

— Никога не си правил подобни неща, за да издадат някоя твоя книга, да спечелиш добър посредник, да накараш критиката да те превъзнася?

— Не.

— Значи имаш добро мнение за себе си — заключи тя. — И друг път съм имала връзки с женени мъже — всички вие искате непременно да носите голямата бяла шапка на добрия каубой!

— Какво означава това?

— Искате да бъдете почтени както с жените си, така и с любовниците си. Страшно много се нуждаете от това, защото никой не може копче да ви каже. И ти го правиш.

Обмислих чутото. Добре разбирах какво иска да ми каже.

— И така да е — кимнах. — Какво от това?

— Какво от това! — повтори тя. — Твърдиш, че ме обичаш, но редовно се връщаш при жена си. Никой семеен мъж не трябва да казва, че обича друга жена, ако няма намерение да напуска жена си!

— Това са сантиментални глупости — рекох.

Тя се ядоса не на шега.

— А ако ида при жена ти и й кажа, че ме обичаш, ще го отречеш ли?

Разсмях се от сърце. Притиснах ръце до гърдите си и изхълцах:

— Я повтори, моля те!

— Ще отречеш ли? — кресна тя.

— С цялото си сърце! — рекох.

Тя изведнъж млъкна и ме изгледа сепнато. После започна да се смее без следа от яростта, която я владееше само преди миг.

— Покрай теб започвам да деградирам! — рече. — Но вече няма да правя така!

Отлично разбрах какво иска да ми внуши.

— Добре де! — примирено вдигнах ръце аз. — Какво стана с Уортбърг?

— Взех най-продължителната вана в живота си и използвах всичките си запаси от благовонни масла — продължи разказа си тя. — Напарфюмирах се, облякох най-хубавата си рокля и потеглих към свещения олтар. Въведе ме побелял прислужник. Моузис Уортбърг ме посрещна страшно мило, седнахме на дивана с питиета в ръце. В продължение на повече от час той ми обясняваше, че ще направи много за мен, ако вечерта мине добре. Аз пък започнах да подозирам, че мръсникът нямаше никакво намерение да спи с мен, а дори и да ме нахрани.

Жанел млъкна и ме погледна.

— Това поне никога не съм го правил — оправдах се без нужда аз.

Тя ми отправи един продължителен поглед и продължи с разказа си.

— „Вечерята е поднесена в спалнята“ — информира ме Уортбърг. — „Ще се качите ли?“ Доста съм изгладняла, отвърнах аз със сладкото гласче на невинна красавица от Юга. Той стана и ме поведе към стълбището — едно страхотно стълбище от бял мрамор, съвсем като на кино. Отвори вратата на една спалня, отстъпи крачка назад и аз влязох. Той остана навън. В спалнята действително имаше малка масичка, отрупана с какви ли не вкусни неща.

Жанел направи озадачената физиономия на непокварено селско момиче и веждите й се извиха като дъги.

— А къде се запиля Моузис? — не сдържах любопитството си аз.

— Вън, в хола.

— Остави те да вечеряш сама, така ли?

— Не — отвърна Жанел. — В спалнята ме чакаше госпожа Бела Уортбърг, облечена в прекрасна прозрачна нощница!

— Пресвета Дево! — изпъшках аз.

— Не знаех, че ще трябва да спя с жена — смени позата си Жанел. — Цели осем часа ми бяха необходими да взема решението да спя с мъж, когото не харесвам, а сега изведнъж открих, че трябва да го направя с жена! Не бях готова психически за подобно нещо.

Признах, че и аз бих се почувствувал така на нейно място.

— Наистина не знаех какво да правя — продължи тя. — Седнах до масата, а мисис Уортбърг любезно ми предложи чай със сандвичи. Сетне извади гърдите си от нощницата и попита: „Харесваш ли ги, скъпа?“. Чудесни са, рекох.

Жанел отново ми хвърли един поглед, после наведе и млъкна.

— Какво стана после? — нетърпеливо попитах аз. — Какво направи тя, когато ти й каза, че харесваш гърдите й?

Жанел разтвори широко очи, а на лицето й се изписа стреснато изражение.

— Ами, стана, доближи се до мен и попита: „Искаш ли малко да ги посмучеш, миличка?“.

После тръсна глава и се засмя:

— Хукнах като луда надолу по стълбите! Бързах да изчезна от тази проклета къща, колкото е възможно по-бързо! А след това две години не си намерих свястна работа…

— Не е лесно в този град — кимнах аз.

— Ама никак! — въздъхна тя. — Ако имах на разположение още осем часа и бях се посъветвала с приятелките си, вероятно всичко щеше да е окей. Защото всичко на този свят е въпрос на предварителна нагласа!

Очите й се заковаха изпитателно и малко предизвикателно върху лицето ми. Не казах нищо, само й се усмихнах окуражително.

Мерцедесът продължаваше да се носи по магистралата като вятър, а аз направих опит да чуя поне част от това, което говореше Дорън.

— Старият Моузис е опасен тип — казваше той. — С него трябва да внимаваш особено много!

Принудих се да се замисля за предстоящата среща.

Моузис Уортбърг действително беше един от най-могъщите мъже в Холивуд. Неговата студия „Три-Калчър“ беше сред най-стабилните финансово филмови къщи, макар да правеше едни от най-слабите филми. Уортбърг беше успял да я превърне в машина за правене на пари в област, в която обикновено се изисква наличие на някакво творческо вдъхновение. Беше постигнал това без капчица талант, без дори следа от творчески дух. Едно наистина гениално постижение — тук мнението на специалистите съвпадаше с моето.

Беше тромав дебелак, обличаше се в лошо скроени костюми от типа на тези, които се продаваха във Вегас. Говореше малко, никога не издаваше чувствата си, беше твърд привърженик на тезата, че човек може да получи само онова, което успее да измъкне насила от него. Защитата му осъществяваха цял батальон добре платени адвокати. Беше непоправим мошеник и мамеше абсолютно всички — продуценти и актьори, сценаристи и режисьори, измъкваше им изпод носа законния процент от печалбата на касовите филми, никога не показваше благодарност за това, което са сътворили. Колко пъти е плащал купища пари за скапани филми, разсъждаваше той. Защо тогава трябва да плаща на хората за добре свършената работа?

Отнасяше се с открито презрение към всяка проява на лично достойнство и се гордееше, че сам е лишен от него. Нямаше амбиции да си създаде името на човек, който държи на дадената дума. Не вярваше в ръкостисканията, а само в договорите с твърдо определени клаузи. Не се гнусеше да открадне от сътрудниците си каквото може — идея, сценарий, процент от печалбата. Когато някой започваше да се оплаква (обикновено това беше измамен актьор, тъй като продуцентите му знаеха номерата), Уортбърг невъзмутимо отвръщаше: „Аз правя филми“. Казваше го така, както някога Бодлер заявявал на враговете си: „Аз съм поет“.

Говореше за киното така, както генералът говори за войната. Често сипеше бисери като „Не можеш да направиш омлет, без да счупиш яйцата“, а когато някой го удряше на чувства, той се усмихваше студено и казваше: „Чуя ли някой да ми говори за обич, веднага се хващам за портфейла!“.

Адвокатите си използваше така, както бандитите използват пистолета. А чувствата — както проститутката секса. За него добрите произведения бяха това, което за древните елини е бил троянският кон — отпускаше дарения за дома на възрастните актьори, изпращаше финансова помощ за Израел, на умиращите от глад в Бангладеш, на арабските бежанци от Палестина. Но личната, непосредствената помощ за отделното човешко същество не разбираше.

„Три-Калчър“ била губеща студия, преди ръководството й да поеме Уортбърг. Първата му работа била да купи мощен компютър и с негова помощ да изготви строга финансова програма. Сделките с него станали най-трудното нещо в Холивуд. Никога не поемал риска да финансира творчески начинания, преди те да са доказали своята ефективност в други филмови компании. Големият му коз били невероятно свитите бюджети.

Докато много студии се разорявали с филми за по десет и повече милиони долари, „Три-Калчър“ въвела правилото да прави филми максимум за три милиона. На практика реализацията на всеки сюжет с бюджет над два милиона долара значело Моузис Уортбърг или някой от заместниците му да висят на врата на продуцента и режисьора двадесет и четири часа в денонощието. Карал продуцентите да внасят гаранции до окончателното завършване на филма, задържал процент от възнаграждението на режисьорите, а актьорите проклинали деня, в който се били заловили с този занаят. Но бюджетът трябвало да бъде спазен. За Моузис Уортбърг всеки продуцент, който успее да завърши филма си в рамките на бюджета или под тях бил истински герой. Нямало значение, че филмът е слаб и едва си връща вложените средства. И обратно — когато бюджета бивал надхвърлен, Уортбърг веднага прилагал наказателната клауза в договора на продуцента, дори филмът да е донесъл двадесет милиона долара чиста печалба. Нещата, разбира се, опирали до съд, но именно затова студията държала двадесет адвокати с огромни заплати, които просто умирали от желание да поораторстват в съдебната зала. В крайна сметка се стигало до компромис. Особено ако съответният жалбодател имал намерение да направи още някой и друг филм зад стените на „Три-Калчър“…

Едно никой не оспорваше — Моузис Уортбърг беше гений на организационната дейност. Тримата му заместници отговаряха за отделни насоки в дейността на студията и постоянно се конкурираха за неговото благоразположение. И тримата лелееха надежди да заемат мястото му, когато реши да се оттегли. Живееха в палати, получаваха огромни премии, имаха неограничена власт в своята дейност, единствен Уортбърг имаше право на вето върху техните начинания. По тази причина и тримата ревностно издирваха таланти сред тълпите от актьори и сценаристи около себе си, измисляха какви ли не трикове и капани. Но никога не забравяха, че разходите трябва да бъдат максимално ниски, че талантите трябва да се купуват на безценица, а преди да се внесе в кабинета на Уортбърг, всяка идея трябва да бъде застрахована срещу рискове.

Сексуалното поведение на този човек беше безупречно. Никой не го беше виждал да гони разни млади хубавици, никога не беше оказвал натиск върху продуценти и режисьори за роля на някоя своя любимка. Отчасти този факт се дължеше на аскетичния му характер и ниската му сексуална виталност. Отчасти — на особеното му чувство за собствено достойнство. Но основната причина беше, че се беше оженил за първото си гадже и вече тридесет години се радваше на щастлив брак.

С Бела се запознали като ученици в гимназията в Бронкс и се оженили веднага след завършването, още ненавършили деветнадесет години. И оттогава насам живееха неразделно.

Животът на Бела Уортбърг бил истинска приказка. Невзрачна на пръв поглед ученичка от Бронкс, тя успяла да плени Моузис Уортбърг с помощта на една действително смъртоносна комбинация — огромен бюст и изключителна свенливост. Безуспешно се опитвала да скрие под разни широки пуловери и поли това, с което я дарил господ. Нямала начин да прикрие този бюст, който светел като къс радиоактивен метал в мрачна пещера. Всеки наблюдател знаел, че той е там, а фактът, че се опитвала да го прикрие, го правел още по-желан. Когато Моузис станал продуцент, тя дори не знаела какво означава тази дума. За две години родила две деца и по всичко изглеждало, че желае да продължи в същия ритъм до дълбока старост. Моузис бил този, който ударил спирачките. Цялата му енергия вече била насочена към професионалната реализация, а и тялото, което доскоро прегръщал ненаситно, бавно се покрило с неизлечимите белези на раждането. Гърдите, които смучел до забрава, постепенно увиснали и се нашарили със синкави венички. В допълнение на всичко това Бела прекалено силно се вживяла в ролята на всеотдайна еврейска съпруга. Той й взел домашна прислужница и забравил за нея. Продължавал да цени някои нейни качества, особено способността й да пере й глади ризите му, които били наистина безупречни, но кой знае защо се превръщали в омачкани дрипи в момента, в който ги обличал. Била страхотна домакиня. Поела изцяло грижата за модните му костюми в стил Вегас и разноцветните му вратовръзки — няколкостотин на брой. Носела ги на химическо чистене точно навреме — нито прекалено често, за да се износят, нито прекалено рядко, за да изглеждат мазни. Единствената волност, която си позволила, била да си купи мъничко коте, просто така, за компания. Но Моузис седнал на дивана, открил полепнали по крачолите си ситни косъмчета и запратил котето в отсрещната стена. А после така се развикал, че Бела побързала да се отърве от нещастното животинче.

Но властта има способност да се просмуква навсякъде. Когато Моузис станал шеф на „Три-Калчър“, Бела сякаш изведнъж била докосната от магическата пръчка на вълшебник. Бързо навлязла в средите на отгледаните в охолство калифорнийски съпруги. Благодарение на частния си фризьор придобила царствена осанка. Курсът по физическа подготовка в Санктуъри, посещаван от всички известни личности в Холивуд, наказвал безмилостно опуснатото й тяло. От седемдесет и пет килограма живо тегло, бързо стигнала оптималните петдесет и пет. Дори огромните й цици уплашено свили знамена. Но все пак недостатъчно, за да бъдат пропорционални с останалите части на тялото й. Работата довършил един пластичен хирург — орязал ги и ги оформил като идеални розови храстчета. Привършил с тях, той се заел да махне „паласките“ от бедрата й, след което отрязал и внушителна част от дебелото й еврейско дупе. Модните дизайнери на студията създали специален гардероб за новото й тяло. Хвърляйки поглед в огледалото, Бела Уортбърг вече не виждала пълничката и отпусната еврейска принцеса с вулгарна привлекателност, а стройна и енергична 40-годишна лейди от шоубизнеса, която просто кипи от енергия. Милостиво пропускала да отбележи, че новият й външен вид е карикатура на някогашната Бела. Защото върху едрия кокал на домакиня и майка, който притежавала по наследство, сложила зле монтирания призрак на изпосталяла и модерна дама. Но твърдо вярвала, че продължава да е привлекателна за мъжете. По тази причина се оказала напълно готова за авантюрата, която й предложил един млад актьор, борещ се за място под слънцето.

Страстно и искрено отвърнала на престорените му чувства. Отишла в тясното таванско апартаментче на младежа в Санта Моника и за пръв път в живота си сексът й дошъл чак до гърлото. Младият актьор бил решителен и сляпо отдаден на професията си. Впуснал се в новата си роля с такова желание, че скоро сам започнал да си вярва. Стигнал дотам, че отишъл в един магазин на „Гучи“ и излязъл оттам с очарователна златна гривничка, която Бела запазила като спомен за великата му любов. Но настъпил момента да поиска помощта й, а заедно с него и отрезвяването. Тя откровено му признала, че никога не се е месила в работата на съпруга си и едва ли може да му помогне да получи по-добра роля от студията „Три-Калчър“. Скарали се жестоко и актьорчето побързало да вдигне платната. Тя страдала. Липсвали й малкото апартаментче, шумните рок плочи на младежа, огромната му сексуална енергия. Но била родена като уравновесен човек и бързо се примирила. Била абсолютно сигурна, че втори път няма да допусне подобна грешка. За в бъдеще щяла да подбира любовниците си с онова внимание, с което клоунът подбира шапките си.

През следващите години се превърнала в истински експерт в тази област. За свои любовници неизменно подбирала младежи с талант. Е, случвало се да попадне и на някой бездарник, но определено й вървяло на талантливи. Станало й ясно, че често талантът се придружава от доста посредствено интелектуално ниво. Започнала да помага на тези младежи, като нито веднъж не допуснала грешката да се обърне директно към съпруга си. Моузис Уортбърг стоял прекалено високо, за да се занимава с подобни дреболии. Бела се обръщала към някой от тримата му заместници с общо взето една и съща тактика — започвала да хвали таланта на даден актьор, когото не познавала лично, но го видяла на представлението на някаква любителска трупа, която играела Ибсен. Била сигурна, че този актьор ще се превърне в истинска находка за студията. Съответният вицепрезидент си записвал името и скоро актьорчето получавало по някоя и друга дребна роля. Понякога успявало да пробие и името му ставало известно. Бела Уортбърг станала не по-малко известна със страстта си да чука, който й падне и където й падне, а вицепрезидентите започнали да я приемат само в присъствието на секретарките си. По същия начин, по който гинеколозите държали да преглеждат някои пациентки само в присъствието на медицинска сестра.

Тримата вицепрезиденти се боричкали за власт и по тази причина приемали да вършат услуги на Бела Уортбърг. Джеф Уейгън станал особено близък с нея. Толкова близък, че от време на време си позволявал да й представи някой млад и надежден актьор. Но когато всичко това започнало да й омръзва, тя сменила посоката. Започнала често да се появява в скъпите сексмагазини за жени, а още по-често я виждали да обядва в разкошни ресторанти с млади, почти винаги начинаещи актриси. На тези обяди неизменно се появявала в огромни мъжки очила.

Джеф Уейгън имал най-големи шансове да наследи мястото на Уортбърг именно поради близостта си с Бела. Само едно го тревожело — реакцията на Моузис, когато научи, че съпругата му се е превърнала в Месалина на Бевърли Хилс. Жълтата преса само с това се занимавала, макар нито един от журналистите да не назовавал Бела по име. Тя се превърнала в знаменитост и Уортбърг не можел да не забележи този факт.

Но както обикновено Моузис Уортбърг пак изненадал всички — не предприел абсолютно нищо. Изключително рядко отмъщавал на някой от любовниците на жена си и нито веднъж не взел мерки да я обуздае.

За пръв път реагирал, когато един нашумял рок певец нарекъл публично Бела Уортбърг „шантава дърта курва“. На практика искал да я поласкае, но за Моузис Уортбърг подобни слова били толкова обидни, колкото и появата на някой от заместниците му в поло и джинси. Певецът правел от един свой албум десет пъти повече пари, отколкото тези, които вземал за ролята си в някой от филмите на Уортбърг. Но и той бил безнадеждно заразен от върховната за всеки американец мечта — да играе себе си на екрана. На премиерата в частната зала на Уортбърг завел цяла тълпа свои почитатели и приятели. Там вече били всички по-известни актьори, които работели за студията „Три-Калчър“. Приемът бил един от най-големите за годината.

Певецът седял и чакал, а филмът спокойно си течал пред очите на публиката. На екрана неговият образ не се появил нито веднъж. Ролята му останала на пода на монтажната кабина. Шокът на този човек бил толкова силен, че му се наложило да прибегне до чужда помощ, за да се прибере у дома.

Моузис отпразнувал превръщането на студията в своя еднолична собственост с един голям удар. С течение на времето открил, че всички притежатели на филмови къщи са особено ревниви към творческите екипи, които получавали академични награди. Направо побеснявали, тъй като техните наемни работници обирали лаврите за филми, които били създадени на практика от самите тях. Моузис Уортбърг беше един от първите, които подкрепиха идеята да се създаде награда на името на Ървинг Талбърг. Бил достатъчно разумен да не иска наградата да бъде ежегодна. Тя трябвало да бъде давана на най-изтъкнатите продуценти за цялостната им дейност. Бил достатъчно умен да включи и една клауза, според която никой не може да бъде награждаван повече от веднъж. По този начин много продуценти, чиито филми никога не бяха получавали „оскари“, задоволили суетата си с престижния приз „Талбърг“. Въпреки това, хората начело на филмовите къщи, хората, които правели пари от филми и превръщали в звезди куп неизвестни никому актьори, останали извън полезрението на широката публика. И именно тогава Уортбърг лансирал идеята за учредяване на Хуманитарната награда, която трябвало да получават онези хора от кинобизнеса, които имат съществен принос за усъвършенстването на това изкуство. В крайна сметка, преди малко повече от две години, Моузис Уортбърг станал един от първите носители на тази награда. Връчена му била пред телевизионните камери в предаване, наблюдавано от сто милиона зрители. Поднесена му била от един световноизвестен японски режисьор по простата причина, че нито един американец от бранша не приел да направи това. Така поне твърдеше Дорън.

Във вечерта на награждаването двама известни сценаристи получили инфаркт. А една актриса изхвърлила телевизора си от четвъртия етаж на хотел „Бевърли Уилшир“. Трима режисьори върнали своите „оскари“. Въпреки това, а може би именно поради това, тази награда била изключително скъпа на Моузис. По думите на един сценарист, този акт твърде много приличал на избори в концлагер, чиито обитатели единодушно гласували за Адолф Хитлер.

Именно на Моузис Уортбърг хрумнала идеята да закупуват къща-палат за всяка новоизгряла звезда. Натоварена с огромните вноски по изплащането, звездата много по-лесно приемала да се снима в треторазредни филмчета. Именно студията на Уортбърг беше непрекъснато ангажирана с недостойни съдебни дела, чрез които се стремеше да измъкне поне част от парите на надарените творци. Именно Уортбърг имаше здрави връзки във Вашингтон. Забавлявал политици от най-различен калибър с хубави начинаещи актриси, а разходите за почивката им из най-известните курорти на света се поемали от таен фонд — също негово дело. Той знаел как да използва закона и неговите пазители, за да извърши финансово убийство, за да измами някого и да го ограби. Така поне твърдеше Дорън. На мен всичко това ми звучеше прекалено емоционално и все ми се струваше, че такива хора няма.

Наред с превъзходните му качества на измамник, връзките в столичния град били сред най-големите достойнства на студията „Три-Калчър“.

Имаше много врагове, за него се носеха какви ли не скандални истории. Но те бяха очевидни измислици, тъй като всеки знаеше за аскетичните му навици. Говореха, например, че всеки месец, при изключителни мерки за сигурност, той отлитал за Париж и там се отдавал на разврат с непълнолетни. Пуснаха слуха, че е ексхибиционист и в спалнята на жена му имал специална дупка, през която наблюдавал оргиите й. Но всичко това бяха лъжи.

Несъмнено притежаваше ум и силен характер. За разлика от повечето филмови магнати не обичаше шумната реклама и я отбягваше. Изключение направи само когато му връчиха Хуманитарната награда.

Бях намразил „Три-Калчър“ още преди колата на Дорън да спре на паркинга. Сградите бяха построени от сив бетон, а площите между тях бяха оформени съвсем като промишлените зони в Лонг Айлънд, превърнали това чудесно кътче в мрачен концлагер, населен от роботи. Охраната на портала не ни посочи запазено място й по тази причина бяхме принудени да оставим колата на платения паркинг за простосмъртни с противната шарена бариера, която се вдигаше и спускаше автоматично. По-късно разбрах, че за да се измъкна от там, непременно трябва да разполагам с монета от четвърт долар.

Реших, че всичко това се дължи на недоглеждане от страна на някоя секретарка. Но Дорън каза, че това е част от системата на Уортбърг, която цели да поставя на мястото им талантливи хора като мен. Всяка звезда ще откара колата си направо до входа и ще я зареже там. Не биха посмели да приложат този номер и на някой от известните режисьори. Но искаха да бъдат сигурни, че сценаристи като мен нито за момент не се чувстват знаменитости. Реших, че Дорън е прекалено вманиачен и се разсмях. Въпреки това усетих, че някъде дълбоко в душата ми се надига раздразнение.

В главната административна сграда ни спряха за проверка на документите. Портиерът ги разгледа внимателно, а след това вдигна телефона да провери дали действително имаме насрочена среща. След малко се появи някаква секретарка, която ни вкара в асансьора за последния етаж. А този етаж беше особено мрачен. Обзаведен със скъпи и класически мебели, но въпреки това мрачен.

Признавам, че се впечатлих от очарованието и компетентността на Джеф Уейгън. Знаех, че е мошеник, но това някак си му отиваше. Все едно, че се намирах на тропически остров и се възхищавах на някой екзотичен и красив, но напълно негоден за консумация плод. Настанихме се пред бюрото му и той нареди на секретарката си да не го свързва с никого. Колко ласкателно, господи! Но очевидно не беше прибягнал до тайния знак за действително изключване на телефона, тъй като проведе поне три-четири разговора, докато бяхме там.

Уортбърг закъсня с половин час — време, през което Джеф ни забавляваше с разни историйки. Не пропусна дори онази с орегонската мадама, която му отрязала част от ташака.

— Ако си беше свършила работата както трябва, щеше да ми спести доста пари и неприятности през следващите години! — шеговито се оплака той.

Един от телефоните върху писалището му приглушено избръмча. Той стана и ни поведе през обширното предверие към една наистина луксозна заседателна зала, която спокойно би могла да мине за филмов декор.

Край дългата заседателна маса се бяха настанили Келино, Хулинън и Уортбърг и весело си бъбреха. Малко встрани от тях беше седнал мъж на средна възраст с разрошена посивяла коса. Уейгън го представи като новия режисьор на филма. Казваше се Саймън Белфорт. Името му ми беше познато — преди около двадесет години беше направил един наистина добър филм за войната. А веднага след това беше подписал дългосрочен договор с „Три-Калчър“ и се беше превърнал в най-послушната пионка на Джеф Уейгън.

Младежът до него ни представиха с името Франк Рикети. Имаше острите черти на изпечен мошеник, а облеклото му беше някаква безвкусица от рода на онези, които носят рок звездите и калифорнийските хипита. Беше ми много странен. Вероятно защото съвсем точно се вместваше в описанието на Жанел за хубавците, които шарят насам-натам из Бевърли Хилс и представляват нещо средно между галантни свалячи, мошеници и сводници. Може би, за да ме разсмее, тя ги нарече „градските вълшебници“. Просто не виждах как едно момиче, което търси някаква работа в Холивуд, може да устои на подобен тип. В моя филм длъжността на Франк Рикети беше изпълнителен продуцент и помощник на Саймън Белфорт.

Моузис Уортбърг пристъпи направо към въпроса. Натежал от чувство за собствено достойнство, гласът му постави ребром всички текущи проблеми.

— Не съм доволен от сценария, който ни остави Мейломър — започна той. — Подходът му е напълно погрешен. Такъв филм не е за „Три-Калчър“. Мейломър беше гений и несъмнено би създал нещо изключително. Но ние не разполагаме с хора от неговата класа.

— Не е съвсем така, мистър Уортбърг — обади се Франк Рикети с подкупващ и очарователен глас. — Имаме доста добри режисьори… — после се обърна и пусна една усмивка по посока на Белфорт.

Уортбърг му отправи един мрачен поглед и от този момент до края на разговора Рикети не издаде нито звук. А Белфорт леко се изчерви и отмести очи.

— Вложили сме много средства в този филм — продължи Уортбърг. — По тази причина нашите инвестиции се нуждаят от застраховка. Едновременно с това не желаем да попаднем под обстрела на критиката, която несъмнено ще ни обвини, че сме унищожили филма на Мейломър. Искаме да използваме неговата репутация в полза на филма. Хулинън ще пусне в печата една подписана от всички присъстващи тук декларация, че филмът ще бъде направен точно така, както го виждаше Мейломър. Че това ще бъде един негов филм, последна почит към паметта на великия режисьор, направил толкова много за славата на нашата студия!

Млъкна и изчака Хулинън да ни раздаде копия от декларацията. Бяха напечатани красиво, върху бланки с червено-черната емблема на „Три-Калчър“.

— Моузис, стари момко — обади се Келино с бодър глас. — Не е зле да се съобщи, че Мерлин и Саймън ще работят върху новия сценарий съвместно с мен!

— Считай, че е направено — кимна Уортбърг. — Но искам да ти бъде ясно, че не трябва да се бъркаш нито в режисурата, нито в продуцентската дейност! Това е част от сделката.

— Разбира се — отвърна Келино.

Джеф Уейгън се усмихна и се облегна назад в креслото си.

— Декларацията за печата изразява нашата официална позиция — каза той. — Но тук искам да напомня на мистър Мерлин, че когато Мейломър се зае да оформя неговия сценарий, той вече беше много болен. Вероятно по тази причина ръкописът е ужасен и се нуждае от основна преработка. Аз вече имам известни идеи… Предстои ни много работа. За момента ще се задоволим да храним кучетата с таланта на Мейломър. Нали нямаш нищо против, Джек? — обърна се той към Хулинън.

Онзи кимна, а Келино се обърна към мен:

— Надявам се да поработим добре и да превърнем този филм в онова велико произведение, за което мечтаеше Мейломър.

Гласът му звучеше съвсем искрено.

— Съжалявам, но не мога да приема — твърдо отвърнах аз. — Целия сценарий обработихме основно с Мейломър и за мен той е отличен. Не съм съгласен с никакви промени и преработки. Няма да подам и изявление за печата в този смисъл.

— Много добре разбираме чувствата ви — меко продума Хулинън. — Та нали толкова време работехте рамо до рамо с Мейломър! Одобрявам това, което казахте. Такава лоялност рядко се среща в Холивуд. Но не трябва да забравяте, че имате процент от бъдещата печалба на филма. Имате интерес да го направим колкото е възможно по-касов. Ако се обявявате против това, значи хвърляте в канализацията собствените си пари!

— Напротив — засмях се аз. — Ще ги хвърля именно ако приема да го преработвам.

Нервите на Келино първи не издържаха.

— Да се маха по дяволите тоя тип! — избухна той. — Ще се оправим и без него!

За пръв път го погледнах в упор и си спомних нещо, което Осейно веднъж се беше заел да ми обяснява. Дрехите на Келино бяха безупречни както винаги — великолепно скроен костюм, чудесна риза, меки като коприна кафяви обувки. Беше наистина хубавец и именно затова си спомних онази думичка от италианския жаргон, с която го беше охарактеризирал Осейно: Кафоне. Кафоне е онзи селянин, който е успял да забогатее по някакъв начин и прави всичко възможно да изглежда като благородник. Учи се на маниери, успява да премахне диалекта си, облича се като ангел. Но независимо от всички тези грижи, от него винаги се разнася тъничката воня на оборски тор.

Гледах Келино и се възхищавах на точното описание на моя приятел.

— Заемете се да намерите приемливо решение — нареди Уортбърг, после стана и напусна залата. Беше под достойнството му да спори с някакъв смотан сценарист. Беше ни ощастливил с присъствието си само за да достави удоволствие на Келино.

— Мерлин е крайно необходим за нашата работа, Уго — примирително проговори Джеф Уейгън. — Сигурен съм, че след като си помисли, непременно ще се присъедини към нас. Дорън, защо не се срещнем пак след няколко дни?

— Няма проблеми — кимна Дорън. — Ще ти се обадя.

Станахме да си вървим. Подадох своето копие от декларацията за печата на Келино и рекох:

— По обувките ви е полепнала оборски тор. С това можете да я прочистите.

— Няма за какво да се тревожиш — започна да ме успокоява Дорън докато вървяхме към изхода. Беше сигурен, че ще успее да постигне компромис за не повече от седмица, тъй като нито Уейгън, нито Уортбърг биха си позволили да превърнат във враг на продукцията собствения й сценарист. Те вероятно ще отстъпят, но и аз не трябва да забравям за своя процент от печалбата.

Казах му, че не ми пука и му наредих да увеличи скоростта. В хотела вече ме чакаше Жанел, а това беше най-важното нещо в живота ми. Исках да докосвам нейното тяло, да целувам нежните й устни, да лежа до нея и да слушам вълшебната приказка на живота й.

Радвах се, че имам сериозни причини да остана още една седмица в Калифорния. Това означаваше цели седем дни близо до нея. А за филма наистина не ми пукаше. Беше ми ясно, че след смъртта на Мейломър, той ще се превърне в поредната треторазредна сладникава история, която студията „Три-Калчър“ се готви да поднесе на публиката.

Дорън паркира пред хотел „Бевърли Хилс“ и сложи ръка на рамото ми.

— Почакай, не бързай толкова! Искам нещо да ти кажа…

— Казвай! — нетърпеливо го погледнах аз.

— Отдавна мислех да ти го кажа, но все си мислех, че не ми е работа…

— Какви ги дрънкаш, за бога? — нервирах се аз. — Виждаш, че бързам!

— Виждам — усмихна се малко тъжно Дорън. — Чака те Жанел, нали? Точно за нея исках да си поговорим…

— Виж какво! — погледнах го в очите аз. — Зная всичко за нея и хич не ми пука какво е правила и с кого го е правила! Все ми е едно!

Дорън помълча, после тихо попита:

— Познаваш ли онова момиче, с което живеят заедно? Казва се Алис.

— Познавам я — рекох. — Много сладко момиче!

— Само дето е малко нередовна…

Обзе ме странно чувство на нетърпеливо очакване. Сякаш изведнъж бях влязъл в кожата на Къли и броях картите, които изскачаха от подковата.

— Какво искаш да кажеш?

— И Жанел е като нея…

— Лесбийки са, така ли?

— По-точната дума е бисексуални — отвърна Дорън. — Харесват както мъжете, така и жените…

Замислих се за момент върху чутото, после му отправих една от очарователните си усмивки:

— Е, никой не е съвършен.

После слязох от колата и се качих в апартамента си, където ме очакваше Жанел. Любихме се дълго и уморително, а после се облякохме и излязохме да хапнем. Този път не поисках да ми разказва за живота си. Не й споменах нищо за разговора си с Дорън. Нямаше нужда. Отдавна бях го усетил и се бях примирил. Все пак беше по-добре, отколкото да се въргаля с други мъже.

Книга шеста

34.

Колкото повече години минаваха, толкова по-добър ставаше Къли. Научи се да брои картите в подковата наистина безпогрешно. Отдавна беше станал „Ксънейду номер две“, имаше пълна свобода при използването на „молива“ и още много привилегии. Отдавна беше в състояние да осигурява на предпочитани клиенти не само обичайните „СХН“ — стая, храна и напитки, но и самолетни билети до всяка точка на света, най-скъпите проститутки, дори да унищожава подписаните от тях маркери. Някои от най-високопоставените му гости получаваха дори безплатни чипове, в случай че поискаха да се позабавляват в казиното на „Ксънейду“.

През всичките тези години Гроунвелт беше за него повече баща, отколкото шеф. Станаха наистина близки приятели. Заедно се бореха с хилядите измамници, заедно откриваха и унищожаваха вътрешните и външни врагове, заплашващи светата банкова сметка на хотел „Ксънейду“. А тези врагове бяха много — фалшиви заемодатели, които искаха да сложат ръка върху маркерите на задлъжнелите в хотела хора; майстори на магнита, които искаха да опразнят игралните автомати противно на закона на вероятностите; мошеници, които купуваха чипове с невалидни кредитни карти и фалшиви паспорти; крупиета, които бяха майстори в „покриването“ на чипове; фалшификатори на билети за кино; компютърни магьосници, действащи край масите за тридесет и едно; стотици и хиляди нередовни барбутчии, които „пускаха“ в играта фалшиви зарове.

Къли и Гроунвелт се справяха с всички. През тези години Къли прояви невероятен талант за привличане на нови клиенти и Гроунвелт не криеше уважението си към него. Негова беше идеята именно в „Ксънейду“ да се проведе световно първенство по табла. По негова инициатива един от най-добрите им клиенти, оставящ в касите на казиното поне по един милион долара годишно, получи подарък за Коледа чисто нов Ролс-Ройс. Хотелът вписа стойността на колата в разходите си за обществена дейност и по този начин я мина за сметка на данъците. А клиентът беше щастлив, че получи кола за сто и осемдесет хиляди долара и никак не се интересуваше от факта, че хотелът е платил за нея само шестдесет. Той си беше направил сметката, че е „избил“ двадесетина процента от годишната си загуба и беше доволен. Но истински връх за Къли беше играта с Чарли Хемзи. Години след нея Гроунвелт продължаваше да се удивлява на измамническите способности на своя „номер две“ и поклащаше глава с уважение.

В началото Гроунвелт имаше сериозни резерви относно намерението на Къли да изкупи пръснатите из цял Вегас маркери на Хемзи срещу десет процента от стойността им. Но не го спря. След успеха на тази операция Хемзи отново се появи във Вегас, но вече отсядаше само в „Ксънейду“. Правеше го поне пет пъти в годината. При едно от посещенията си така му тръгна на барбут, че на бърза ръка спечели седемдесет хиляди долара. С тези пари откупи част от маркерите си — достатъчно, за да бъде „Ксънейду“ на чисто. Чак тогава блесна гениалността в плана на Къли:

При поредното си прелитане Чарли Хемзи спомена, че скоро ще жени сина си в Израел. Лицето на Къли блесна от неподправена радост и той му предложи всички разноски по сватбата да бъдат за сметка на хотела. Обясни на объркания Хемзи, че частният самолет на хотела (друга негова блестяща идея, която откъсна тлъста хапка от бизнеса на авиокомпаниите) ще превози всички гости на сватбата до Израел и ще поеме хотелските им разноски там. Освен това за сметка на хотела ще бъдат сватбеният обяд, оркестъра, дори минералната вода. Само при едно условие — поканените (пръснати из цялата територия на Съединените Щати) ще трябва да дойдат в Лас Вегас и да вземат самолета оттук. Нищо страшно, разбира се — преспиването им също ще бъде за сметка на „Ксънейду“!

По изчисленията на Къли цялата операция щеше да струва около двеста хиляди долара. Той убеди Гроунвелт, че тези средства ще бъдат върнати, а дори и да не стане това, Чарли Хемзи и синът му ще играят комар в хотела докато са живи. На практика ударът се оказа страхотен. Във Вегас пристигнаха стотина поканени за сватбата гости, които, преди да отлетят за радостното събитие, оставиха в касата на казиното близо един милион долара суха пара.

А днес възнамеряваше да представи на Гроунвелт един наистина фантастичен план за правене на пари. След като се запознаят с него собственикът и съдружниците му положително ще се принудят да му дадат поста генерален директор на хотел „Ксънейду“ — най-високата официална длъжност след тази на самия Гроунвелт. Чакаше да се появи Фумиро. При последните си две посещения японецът бе подписал куп маркери и очевидно изпитваше затруднения за погасяването им. Къли поразпита Дейзи и разбра причините за тях. Не след дълго намери и разрешението.

И скоро Фумиро действително се появи. Сутрин си ядеше супата и свиреше на пиано. Не прояви интерес към никакви жени, но в замяна на това залагаше като бесен и за три дни успя да профука всичките си налични пари. А после подписа маркер за нови триста хиляди долара. В навечерието на заминаването си пожела да разговаря с Къли в апартамента си. Беше много любезен и нервността му почти не си личеше. Не желаеше да се покаже унижен и се страхуваше да не би Къли да остане с впечатлението, че не може да си плати комарджийските дългове. С внимателно подбрани изрази му обясни, че задължението му от милион и нещо долара към казиното е дребна работа, тъй като в Токио разполага с купища пари. Проблемът му бил да превърне йените си в долари и да ги изнесе от Япония.

— Предлагам ви следното, мистър Крос — заключи той. — Да дойдете лично в Япония, където аз ще си изплатя дълга в йени, а вие да помислите как да изнесете тези йени и да ги превърнете в долари.

Къли държеше да увери мистър Фумиро, че продължава да се ползва с абсолютното доверие на хотела.

— Няма смисъл да бързаме — каза той. — Имате пълен кредит при нас. Този милион може да почака до следващото ви помещение. Наистина не е проблем. Винаги се радваме да ви видим сред нас, вашата компания е истинско удоволствие! Моля да не се тревожите за нищо. Позволете ми да се поставя на ваше разположение и кажете какво мога да направя за вас. Веднага ще бъде уредено. За нас е чест да ни дължите известна сума…

Красивото лице на Фумиро изгуби напрегнатото си изражение. За сетен път се увери, че не разговаря с някакъв обикновен западен варварин, а с човек, който е любезен почти като японец.

— Защо не дойдете да ми погостувате, мистър Крос? — попита той. — В Япония ще прекарате великолепно. Ще ви доставя най-добрите гейши, най-добрата храна, най-отбраните напитки и най-красивите жени. Ще бъдете мой личен гост и така поне отчасти ще ви се отплатя за изключителното гостоприемство, което ми оказвате тук. А накрая ще си заминете с милиона, който дължа на хотела.

Къли знаеше отлично, че в Япония съществуват много строги закони срещу износа на национална валута. Фумиро открито му предлагаше да наруши тези закони. Но той продължи да се усмихва и да поклаща глава.

— Искам да направя нещо за вас — продължи Фумиро. — Просто защото ви имам абсолютно доверие. Вероятно знаете, че моето правителство строго забранява износа на йени. Предлагам ви заедно с милиона, който дължа на „Ксънейду“, да изнесете още един и да го депозирате на мое име в касата на хотела. За тази услуга ще получите петдесет хиляди долара в брой.

Сърцето на Къли се изпълни със задоволство. Отново беше успял да преброи вярно останалите в подковата карти.

— Приемам единствено от приятелски чувства към вас, мистър Фумиро — поклони се той. — Но сам разбирате, че трябва предварително да уведомя и мистър Гроунвелт.

— Безспорно — кимна Фумиро. — Аз също ще поговоря с него.

Веднага след този разговор Къли вдигна слушалката и набра номера на Гроунвелт. Но секретарката каза, че шефът е зает и е наредил да не го свързват с никого. Къли я помоли да му предаде, че става въпрос за нещо изключително важно и остана да чака в кабинета си. Три часа по-късно телефонът иззвъня. Беше Гроунвелт. Нареди му кратко да отиде при него и прекъсна линията.

За последните няколко години шефът на „Ксънейду“ доста се беше променил. Лицето му беше изгубило обичайния си загар и на негово място беше дошла призрачната бледност. Все повече приличаше на стар ястреб, годинките му изведнъж започнаха да си личат. Къли знаеше добре, че вече рядко, много рядко, следобедните часове за почивка на стареца се подслаждаха с присъствието на някое хубаво момиче. Той затъваше все по-дълбоко в света на книгите си, все по-голяма част от текущите операции по ръководството на хотела преминаваха върху плещите на Къли. Но не се отказваше от редовната си среднощна инспекция на казиното, внимателно проверяваше всички игрални зали, а ястребовият му поглед все така не пропускаше нито едно движение на крупиета, контрольори и касиери. Изсъхналото му тяло все още съумяваше да поема част от електрическия заряд на казиното.

Прие го облечен в официалния си черен смокинг, с който винаги правеше своите инспекции. Ръцете му попипваха копчетата на контролния панел, от който всеки миг към игралните зали щеше да потече поток чист кислород. Все още беше рано за това — обикновено го правеше в малките часове на нощта, когато играчите започваха да усещат умората и започваха да мислят за леглото. Съживяваше ги като кукли на конци. Само преди година беше наредил конзолите за кислорода да бъдат монтирани директно в апартамента му.

Гроунвелт вдигна слушалката и нареди да му поднесат вечерята горе. Къли беше напрегнат. Не можеше да си обясни защо беше принуден да чака цели три часа. Дали вече е разговарял с Фумиро? Бързо проумя, че е станало точно това и усети как се изпълва с омраза. Тези двамата бяха едрите риби! Бяха се споразумели без него, оставяйки му обикновената роля на статист в голямата игра!

— Предполагам, че Фумиро вече те е запознал с идеята си — тихо продума той. — Казах му, че преди да приема, трябва да се консултирам с теб.

— Ти си цяло съкровище, момчето ми — топло му се усмихна Гроунвелт. — Отлична комбинация! Никой не би могъл да измисли нещо по-добро! Принудил си япончето да опре до услугите ти, без да му кажеш нито дума! А аз сериозно се опасявах, че ще изгубиш търпение като видиш каква купчина маркери е натрупал в касата!

— Заслугата е изцяло на Дейзи — отвърна Къли. — Тя ме направи истински гражданин на Япония!

Гроунвелт леко се навъси.

— Жените са опасни — рече. — Мъже като нас двамата не трябва да ги допускат прекалено близо до себе си. В това се крие силата ни. Жените могат да ни докарат смърт просто така, от вродената си глупост… Мъжете са по-разумни, на тях може да се гласува доверие — леко въздъхна и добави: — Но в това отношение съм напълно спокоен за теб. Научил си се да боравиш с „пчеличките“ отлично!

След това отново въздъхна, поклати глава и се върна на главната тема.

— Единствената трудност при тази операция е известна — никой досега не е успял да открие сигурен начин за измъкване на пари от Япония. В касата ни има цяло състояние от японски маркери, за които не бих дал дори петак. Съществуват куп сериозни пречки. Първо, ако те хванат, ще гниеш в пандиза доста годинки. Второ, превръщаш се в потенциален обект за нападение в мига, в който получиш парите. Престъпният свят в Япония разполага с отлично разузнаване. Бързо ще научат, че си получил огромна сума. Трето, два милиона долара в японски банкноти могат да се поберат само в огромен куфар, който бие на очи. А на всички гранични пунктове багажът се проверява с електронни системи. Да не говорим за начините, до които трябва да прибегнеш, за да ги обърнеш в американски долари, в случай, че все пак успееш да ги изнесеш. После — как ще ги внесеш в Щатите и как ще се оправиш с местните престъпници? Хич не ми се мисли по този въпрос! Няма начин няколко души от персонала ни да не разберат, че отиваш да вземеш парите. Аз не мога да гарантирам за дискретността на всичките си служители. А по силата на непредвидимата случайност, ти можеш да изгубиш парите и просто ей така, без нищо! И тогава ще изпаднеш в твърде деликатно положение, защото до края на живота ти ще бъдеш обект на подозрение!

— Всичко това вече го обмислих — рече Къли. — Направих справка в касата и установих, че имаме да вземаме още близо два милиона долара от други японци. Затова реших да свърша всичко наведнъж — ще донеса четири милиона долара накуп!

— Само за едно пътуване? — усмихна се недоверчиво и малко учудено Гроунвелт. — Това е опасен комар, Къли. Рискуваш прекалено много!

— Е, пътуванията може би ще бъдат две или три — каза Къли. — Но първо трябва да открия сигурен начин за износ.

— Каквото и да откриеш, всички рискове ще бъдат за твоя сметка — поклати глава Гроунвелт. — Доколкото мога да преценя, личната ти изгода е равна на нула. А рискуваш да изгубиш всичко, дори живота си. Ако действително разсъждаваш по този начин, значи напразно съм те учил толкова години! Кажи ми защо искаш да го направиш? Тук няма процент от печалбата!

— Ще ти кажа — кимна Къли. — Ще направя всичко сам и ще поема цялата вина, ако нещо се случи. Но ако донеса четири милиона долара в брой, ще очаквам да получа длъжността генерален директор на този хотел! Знаеш, че съм ти верен и винаги ще бъда на твоя страна…

— Какъв рискован комар, господи! — въздъхна Гроунвелт с дълбока загриженост в гласа. — Не искам да гледам как го играеш!

— Означава ли това, че приемаш? — попита Къли, опитвайки се да скрие ликуването, което изпълни гърдите му. Не искаше Гроунвелт да усети нетърпението му.

— Приемам — кимна Гроунвелт. — Но при едно условие — ще вземеш само двата милиона на Фумиро и няма да се занимаваш с парите, които ни дължат останалите японци. Ако нещо се случи, ще изгубим само тези два милиона.

— Един! — включи се в играта Къли и се засмя. — Забравяш ли, че вторият милион си е на Фумиро?

— И двата са си наши — съвсем сериозно отвърна Гроунвелт. — Влязат ли паричките в касата ни, Фумиро ще ги профука до последния цент! Това е най-силната страна на сделката!

На другата сутрин Къли изпрати Фумиро до летището с ролса на Гроунвелт. Беше му приготвил един скъп подарък — касичка за монети, изработена от стар италиански майстор. Беше пълна догоре със златни монети, най-новата, от които беше на осемдесет години. Фумиро изпадна във възторг. Но сред потока благодарности, с които го засипа японецът, Къли долови някакъв лек фалш, по-скоро нещо като лукава подигравка.

— Кога да ви очаквам? — попита го на раздяла Фумиро.

— След две или три седмици, считано от днешна дата — отвърна Къли. — Никой, дори мистър Гроунвелт няма да знае точната дата на пътуването ми. Надявам се, знаете защо…

— Наистина трябва да бъдете безкрайно предпазлив — кимна Фумиро. — Парите ще бъдат готови и ще ви чакат.

Къли се върна в хотела, вдигна слушалката и набра номера на Мерлин в Ню Йорк.

— Мерлин, стари приятелю! — дружелюбно се провикна той, когато отсреща вдигнаха слушалката. — Какво ще кажеш, ако те поканя на една разходка до Япония? Всичко за моя сметка, включително гейшите!

Оттатък настъпи продължително мълчание, после до него долетя приглушеният глас на Мерлин:

— Ще дойда, разбира се.

35.

Идеята да се разходя до Япония ми се стори отлична. И тъй, и тъй, следващата седмица трябваше отново да съм в Лос Анджелис за работа върху сценария, а това си беше половината път. Напоследък с Жанел постоянно се карахме и исках да се откъсна за малко от нея. Знаех, че едно мое пътуване до Япония ще бъде лична обида за нея и това ми достави удоволствие.

Вали ме попита колко време ще се бавя в Япония и аз казах седмица. Тя, разбира се, нямаше нищо против пътуването ми, никога нямаше нищо против. Подозирах, че чака с нетърпение да замина за някъде, тъй като у дома бях прекалено нервен и неспокоен. През по-голямата част от времето тя гостуваше на родителите си или други роднини и винаги вземаше децата със себе си.

Когато слязох от самолета в Лас Вегас видях, че Къли е докарал ролса направо на пистата. Това особено внимание ме накара да застана нащрек.

Още преди години ми беше обяснил защо посреща някои клиенти направо на пистата — за да избегне заснемането на пътниците от една автоматична камера на ФБР, монтирана на входа на терминала и работеща двадесет и четири часа в денонощието.

На мястото, където се събираха покритите ръкави от пистата имаше просторна чакалня. Над нея властваше огромен стенен часовник, а зад него, в специално обзаведена кабинка, бяха монтирани телевизионни камери, които неуморно снимаха тълпите от нетърпеливи комарджии, стичащи се в Лас Вегас от всички краища на света. Дежурните екипи на ФБР внимателно сверяваха заснетите кадри със своите списъци на търсени престъпници. Това беше причината, поради която разни грабители, нелегални фалшификатори и купища други хора извън закона зяпваха от удивление, когато им слагаха белезниците още преди да са заложили дори долар от незаконно придобитите си средства.

Попитах Къли откъде е разбрал за камерите, а той отвърна, че шефът на хотелската охрана е работил във ФБР години наред. Толкова беше просто.

Направи ми впечатление, че Къли е освободил шофьора и сам кара голямата кола. Зави покрай сградата на терминала и се насочи към залата за получаване на багажа. Останахме в колата докато на въртележката не се появи куфарът ми. Междувременно Къли ме просветли по някои въпроси.

Предупреди ме да не казвам на Гроунвелт, че на следващата сутрин отлитаме за Япония, а да се правя, че просто съм прескочил да похарча някой долар. След това ме запозна с истинската цел на пътуването — за двата милиона долара в йени, които трябва да измъкнем от страната, за рисковете, свързани с тази операция. Накрая ме погледна в очите и рече:

— Аз съм убеден, че няма никаква опасност, но ти може би си на друго мнение. Ето защо няма да ти се сърдя, ако решиш да се откажеш.

Отлично знаеше, че няма да му откажа, разбира се. Имах да му връщам една услуга. Не, имах да му връщам две! Веднъж ме отърва от затвора, а втория път ми върна онези оставени на съхранение в хотела тридесет и две хилядарки. Върна ми ги в употребявани банкноти от по двадесет долара и аз ги внесох в една от вегаските банки. Ако някой се беше заинтересувал за произхода на тези пари, щях да твърдя, че съм ги спечелил на комар, а Къли и хората му в казиното щяха да потвърдят това. Но изобщо не се стигна дотам. Скандалът с набирането на запасняци за армията отдавна беше погребан и забравен.

— Винаги съм си мечтал да видя Япония — рекох. — Нямам нищо против да ти стана телохранител. Трябва ли да нося патлак?

— Какъв патлак, бе човек?! — ужаси се Къли. — Нали ще ни очистят като мухи! Ако ни надушат и поискат да ни отмъкнат мангизите — нека ги отмъкват! Единствената ни защита е пълната секретност и светкавичните действия. Всичко съм премислил.

— Тогава защо съм ти аз? — попитах. Бях любопитен, но и малко неспокоен. Нещо в тази история не ми се връзваше.

— До Япония е страшно много път — въздъхна Къли. — Ще ми бъде страшно скучно, ако съм сам. В самолета ще си играем на карти, а в Токио заедно ще се мъкнем по бардаците. А и си едро копеле — можеш да уплашиш някой и друг дребен джебчия…

— Окей — рекох.

Но съмненията ми останаха.

Вечеряхме заедно с Гроунвелт. На външен вид не изглеждаше особено добре, но настроението му беше отлично. Разказа ни куп интересни истории от първите си години във Вегас. Похвали се, че е успял да натрупа състояние без никакви данъци, просто защото е бил далновиден и е изпреварил федералното правителство, изпратило няколко години по-късно цяла армия от счетоводители и шпиони в Невада.

— Човек може да стане богат само на тъмно! — отново стигна до любимото си заключение той. Тази муха си му бръмчеше под шапката открай време. Така, както под шапката на Осейно бръмчеше мухата за Нобеловата награда. — Всички в тази страна са принудени да забогатяват на тъмно. Хиляди малки магазинчета и търговски кантори правят именно това. Докато големите компании си произвеждат мрак по съвсем законен начин. Вегас е най-благоприятното място за тази дейност — Гроунвелт изтръска пепелта от хаванската си пура и доволно добави: — Именно това го прави силен. Тук лесно се забогатява на тъмно. А това е сила!

— Мерлин е пристигнал само за една вечер — подхвърли Къли. — Мисля утре сутринта да хвана самолета за Лос Анджелис заедно с него и да купя малко антиквариат. А може и да потърся някой от холивудските играчи, чиито маркери чакат погашение…

Гроунвелт смукна от пурата си и кимна.

— Няма да е зле. И без това подаръците ми са на привършване — после се усмихна и рече: — Знаете ли откъде ми дойде идеята за тези подаръци? От една книга за комара, издадена през 1890-та година! Ето каква е ползата от четенето!

После въздъхна и се изправи. Което означаваше, че е време да си тръгваме. Стисна ръката ми и любезно ни изпрати до вратата. Когато се озовахме в коридора, старият шеф спря Къли и някак мрачно каза:

— Желая ти успех.

Спряхме се сред изкуствената зелена трева на терасата. Пустинната луна ярко светеше. Пред очите ни се разстилаше цялата „ивица“ с милионите си разноцветни сияния, а зад нея мрачно се издигаше голата планина.

— Той знае, че заминаваме! — съобщих подозренията си аз.

— Ами нека знае — отвърна Къли. — Точно в осем ще се видим на закуска. Трябва да тръгваме рано.

На другата сутрин излетяхме за Сан Франциско. Къли носеше огромен куфар от хубава кафява кожа и мътно проблясващи месингови ръбове. Изглеждаше здрав и солиден, със сложна ключалка.

— Такъв куфар никога няма да се отвори сам — обясни Къли. — Освен това лесно ще го различаваме сред купищата багаж по летищата…

За пръв път виждах такава вещ и му го казах.

— Просто антика, която открих в един магазин на Лос Анджелис — рече той.

В джъмбото на японските авиолинии скочихме едва петнадесет минути преди отлитането. Къли нарочно беше избрал това време. През време на полета играхме джин-руми. При кацането в Токио бях спечелил шест хиляди долара. На него явно не му пукаше, защото ме шляпна по гърба и весело се закани:

— На връщане ще си избия всичко.

Взехме такси и се отправихме към хотела. Изгарях от нетърпение да разгледам този вълшебен източен град. Но за мое голямо разочарование Токио се оказа мрачен и опушен съвсем като Ню Йорк. Беше с по-малки мащаби, жителите му бяха по-дребни, сградите по-плоски, а опушената му панорама беше миниатюрно копие на далеч по-величествената панорама на Ню Йорк Сити. Когато стигнахме центъра забелязах, че много хора носеха върху устите си нещо като хирургически маски и приличаха на болни призраци. Къли ми обясни, че в големите японски градове тези маски са нещо обикновено, тъй като много хора страдат от белодробни възпаления, предизвикани от силно замърсеният въздух.

Минавахме край къщи и магазини, направени изцяло от дърво и твърде много наподобяващи филмовите декори на Холивуд. Бяха пръснати безредно сред модерни небостъргачи и търговски центрове. По тротоарите се блъскаха хора в европейски дрехи. Някои жени носеха национални носии, които приличаха на кимона. Всичко беше невероятно размесено и объркано.

Хотелът беше поредното ми разочарование. Модерен, съвсем като американските, с просторно фоайе, дебели мокети и удобни кожени кресла. В креслата седяха дребнички японци с черни американски костюми и черни американски куфарчета. Сякаш се намирахме в нюйоркския „Хилтън“.

— И това ли е магическият Ориент? — попитах аз Къли с нескрито разочарование в гласа.

Той нетърпеливо поклати глава.

— Дай първо да се наспим като хората! Утре сутринта ще свърша каквото имам да върша, а вечерта ще ти покажа истинския Токио. Не се безпокой, чакат те прекрасни забавления!

За нас беше запазен голям апартамент с две спални. Отворихме куфарите си. Направи ми впечатление, че огромното, обковано с месинг чудовище на Къли е почти празно. Бяхме уморени от продължителния полет и си легнахме, макар тук да беше едва шест часа следобед.

На другата сутрин Къли стана пръв и почука на вратата на стаята ми.

— Хайде, време е да ставаш.

Навън едва се развиделяваше.

Той поръча закуската в стаята и това ме разочарова. Започна да ми става ясно, че едва ли ще видя кой знае колко от Япония. Донесоха ни бекон с яйца, кафе, портокалов сок и дори английски бисквити. Единствената ориенталска храна в подносите бяха някакви огромни палачинки, най-малко два пъти по-дебели от нормалните. Приличаха по-скоро на дебели филии хляб и вместо кафяви, бяха странно жълти. Опитах една и можех да се закълна, че беше с вкус на риба.

— Какво по дяволите е това?

— Палачинки, но пържени в рибено масло — обясни ми Къли.

— Ще се въздържа — рекох и побутнах чинията към него. Той ги изяде с истинска наслада и ми се усмихна с пълна уста.

— Просто трябва да им свикнеш…

Сипахме си кафе.

— Каква е програмата? — попитах го аз.

— Виж какво временце е навън — отвърна той. — Ще се поразходим и всичко ще ти обясня…

Очевидно се страхуваше, че в апартамента ни може да има микрофони.

Излязохме от хотела. Все още беше много рано и слънцето едва изгряваше. Кривнахме в първата пряка и изведнъж се озовахме в ориента. Докъдето стигаше погледа, уличката беше оградена от малки и нестабилни, дървени къщички. Сред тях нарядко се издигаше по някоя тухлена сграда. По ъглите се издигаха огромни като циментови блокове купища боклук, акуратно завит в зелени пластмасови чували.

Минувачи почти липсваха. Край нас мина млад мъж на велосипед, а черното му кимоно се развяваше зад него. Пред носовете ни сякаш изпод земята изскочиха двама японци с работни дрехи и бели маски на лицата. Аз се стреснах и отскочих встрани, а Къли се разсмя.

— Тези маски ще ми скъсат нервите, да ги вземат мътните! — промърморих аз.

— Ще свикнеш — рече Къли. — А сега ме слушай внимателно. Искам да си в течение на всичко, което става, за да не направиш фал…

Докато се разхождахме край стените от зелен боклук, аз научих за намерението му да изнесе нелегално от страната два милиона долара в японски пари.

— Пипнат ли ме, сигурно ще ме тикнат в пандиза — рече той. — Може да ме оправи само Фумиро, ако не го тикнат в пандиза заедно с мен, разбира се.

— Ами аз? — попитах. — Ако пипнат теб, ще пипнат и мен!

— Ти си известен писател — успокои ме Къли. — А японците имат страхотен респект към културата. Най-много да те изгонят от страната. Просто ще трябва да си държиш езика зад зъбите и толкова.

— Значи съм тук само като турист, така ли? — поисках да уточня аз. Държах да знае, че лъжите му не ми минават. После се сетих за още нещо. — А как, по дяволите, ще минем през митницата в Щатите?

— Няма да минаваме — отвърна Къли. — Ще оставим мангизите в Хонконг. Там е безмитна зона и проверяват само местните граждани.

— Господи! — възкликнах смаян аз. — Искаш да кажеш, че оттук ще заминем за Хонконг, така ли? Ами дай да прескочим и до Тибет, а? Отдавна се каня да си поговоря с Далай Лама!

— Дръж се разумно! — скара ми се Къли. — Няма причини за паника. Миналата година вече изпробвах този маршрут с малко мангизи в джоба… Всичко ще бъде окей!

— Я ми намери един патлак, мръсник такъв! — рекох. — Имам жена и три деца — все трябва да се защищавам по някакъв начин! — казах го на шега, разбира се. Вече бях здравата оплетен в мрежата на Къли и нямаше накъде да мърдам.

Но той не разбра шегата и ме погледна с намръщен и неспокоен поглед.

— Не можеш да носиш пистолет. Всички японски авиокомпании преглеждат пътниците с електронна апаратура. А голяма част от тях прекарват през рентгена и багажа им… — млъкна за момент и тихо добави: — Само една компания не си прави този труд… Името й е „Катей“. Знаеш какво да правиш, ако нещо се случи с мен…

— Направо не се виждам сам в Хонконг с два милиона кинта в куфара! — отрязах го аз. — Сигурно поне стотина жълти ще ми скочат с дългите си ножове!

— Не се тревожи — успокоително се усмихна Къли. — Нищо подобно няма да се случи. Всичко ще мине по мед и масло.

Хич не бях спокоен.

— Но ако все пак нещо стане, какво ще правя самичък в онзи град?

— Стига си задавал въпроси! — отряза ме Къли. — Ще правиш каквото ти казвам и толкоз! Вероятно не си забравил, че ми дължиш известни услуги, нали?

— Не съм — рекох и млъкнах.

Върнахме се в хотела. Къли проведе два-три телефонни разговора на японски, а после стана да излиза.

— Ще се върна около пет часа следобед, но е възможно и да се забавя. Ти ще стоиш тук и ще ме чакаш. Ако не се върна през нощта, скачаш в първия сутрешен самолет и тичаш у дома. Ясно ли е?

— Да.

Прибрах се в спалнята си и се опитах да почета. После ми се стори, че дочувам подозрителни шумове от хола и се преместих там. Поръчах да ми донесат обяда горе, а после се обадих в Щатите. Свързаха ме за броени секунди и това доста ме изненада. Мислех си, че ще им трябва поне половин час.

Вали вдигна слушалката още при първото позвъняване и от гласа й познах, че се радва да ме чуе.

— Как е тайнственият Ориент? — попита ме тя. — Добре ли се забавляваш? Запозна ли се с някоя гейша?

— Още не съм — признах аз. — Досега успях да се запозная единствено със сутрешните боклуци на Токио. Къли излезе по работа и го чакам да се върне. Засега единствената ми полза от пътуването е, че успях да му издърпам шест бона по време на полета.

— Чудесно — каза Валъри. — Значи можеш да ни купиш по едно от онези фантастични кимона. О, между другото, вчера те търси някакъв човек от Вегас. Каза, че ти е приятел и те очаквал да се появиш… Аз му казах, че си в Токио, но скоро ще се върнеш.

Сърцето ми прескочи един такт.

— Съобщи ли си името? — попитах аз с цялата небрежност, на която бях способен в момента.

— Не — отвърна Валъри. — Не забравяй за подаръците!

— Няма — рекох и затворих.

През целия следобед седях и си хапех нервите. По едно време набрах номера на летището и си запазих място за сутрешния самолет за Сан Франциско. Изведнъж ми стана ясно, че Къли никога няма да се върне. Отидох в спалнята му и потърсих големия пиринчен куфар. Не го намерих.

Къли се върна на мръкване. Доволен и весел, той щастливо потъркваше ръце.

— Всичко е окей — рече. — Нямаме никакви причини за тревога. Довечера ще се позабавляваме, а утре рано вдигаме гълъбите. Вдругиден трябва да сме в Хонконг.

— Обадих се на жена ми — съобщих му аз. — Хубавичко си поговорихме. Някой от Вегас ме търсил по телефона и тя му казала, че съм в Токио.

Новината го накара да стане сериозен. Мисли дълго, после сви рамене.

— Вероятно е бил Гроунвелт. Само той има телефонния ти номер. Искал е да провери дали предположението му е вярно…

— Имаш ли му доверие, когато става въпрос за операция с подобни рискове? — попитах аз и едва не си прехапах езика.

— Какво, по дяволите, искаш да кажеш? — скочи насреща ми Къли. — Този човек ми е като баща вече години наред! Той ме създаде и затова му вярвам повече, отколкото вярвам дори на теб!

— Защо тогава не му каза къде отиваме? — засякох го аз. — Защо му надрънка всичките тези глупости за антикварните вещи в Лос Анджелис?

— Защото той ме е учил да постъпвам така — отвърна Къли. — Никога не казвай неща, които събеседникът ти не трябва да знае. Той ще се гордее с мен, дори и да разбере, че съм го излъгал! Защото постъпих правилно — гласът му видимо омекна и той добави: — Хайде, обличай се. Чака те страхотна вечер! Никога в живота си не си виждал подобно нещо!

Неизвестно защо, думите му ми напомниха за Ели Хемзи.

Очаквах, че ще прекарам нощта в дом за гейши — нали само това показваха в разните рекламни филмчета за ориента? Ще бъда в компанията на красиви и интелигентни жени, които ще правят всичко за моето удоволствие. Когато Къли каза, че действително ще бъдем в компания на гейши, аз очаквах да отидем в някоя от онези богато обзаведени японски заведения, които бях виждал на кино. Затова бях доста изненадан, когато дошлият да ни вземе униформен шофьор закова лимузината пред някакво малко ресторантче с брезентов навес на една от централните токийски улици. То по нищо не се различаваше от обикновена китайска кръчма, с каквито беше пълна долната част на Манхатън. Но главният келнер ни се поклони и ни преведе през препълнения ресторант и ни отвори вратата на една отделна зала.

Беше разкошно обзаведена, в истински японски стил. От тавана се спускаха разноцветни книжни фенери, а дългата банкетна маса, издигаща се едва на двадесетина сантиметра от пода, беше отрупана с прекрасни, правени на ръка чинии и чаши, с изящни пръчици за хранене от слонова кост. Край нея се бяха настанили четирима японци, облечени в кимона. Единият от тях беше Фумиро. Къли му стисна ръката, а останалите направиха дълбоки поклони. После ме представи. Бях виждал Фумиро край игралните маси, но никога не бяхме се запознавали.

Една врата в дъното на залата се отвори и влязоха гейшите. Бяха седем, в красиви тежки кимона, изпъстрени с изкусни бродерии. Лицата им бяха покрити с дебел пласт пудра. Ситно подтичвайки, те седнаха на специалните възглавнички, поставени до всеки от мъжете.

Последвах Къли и също се настаних край масата. Появиха се сервитьорки с огромни купи в ръце. Бяха пълни с риба и зеленчуци. Гейшите се заеха да ни хранят. Вземаха малки късчета риба или зеленчук с пръчиците си и ги поднасяха към устата ни. Час по час бършеха устните и лицата ни с меки кърпички, които приличаха на сюнгери за баня. От тях се излъчваше влага и лека миризма на парфюм.

Моята се беше настанила плътно до мен и почти ме притискаше. Караше ме да ям и пия с очарователна усмивка и изящни жестове. Постоянно пълнеше чашата ми с някаква странна напитка, вероятно прочутото саке. Виното беше отлично, но храната беше прекалено рибена за вкуса ми. Но после донесоха превъзходни бифтеци „Кобе“[1], нарязани на ситни кубчета и полети с великолепен сос.

Когато хвърлих по-внимателен поглед на своята гейша, аз установих, че е поне четиридесетгодишна. Макар че тялото й беше плътно притиснато до моето, сетивата ми не долавяха абсолютно нищо женствено — беше плътно стегната в бродираното си кимоно и приличаше на египетска мумия.

След вечеря момичетата се заеха да ни забавляват. Една от тях извади инструмент, подобен на флейта и започна да свири. Вече бях погълнал толкова вино, че непознатата музика ми звучеше като ручене на гайда. Друго момиче започна да рецитира нещо, вероятно поема. Всички мъже я възнаградиха с аплодисменти. После стана моята. Стисках й палци да се представи добре. За мое огромно смайване, тя започна да прави салта във въздуха и няколко пъти прелетя на косъм от главата ми. Щях да умра от страх. Когато направи същото над главата на Фумиро, той я хвана във въздуха и се опита да я целуне. Бях твърде пиян, за да разбирам какво става. Гейшата му се изплъзна, шляпна го лекичко по бузата и двамата се заляха в щастлив смях.

В следващата игра участваха и мъжете. Трябваше да се опитаме да захапем набучен на пръчка портокал, без да използваме ръцете си. Същото се опитваше да направи и гейшата срещу всеки участник. Портокалът подскачаше между издадените напред мъжки и женски устни, лицата се докосваха, а гейшите сладко се кискаха.

— Господи — обади се Къли до мен. — Дано следващата игра да не бъде на бутилка!

Едновременно с това отправи една широка усмивка на Фумиро, който весело подвикваше на момичетата и очевидно се забавляваше отлично. При последвалите нови поръчки, топки и премятаници аз се забавлявах не по-зле от него, с олекнала от пиенето глава. В един момент се строполих върху купчина възглавници, а моята гейша дойде, взе главата ми в скута си и избърса лицето ми с гореща ароматизирана кърпичка. Ръцете й бяха невероятна нежни.

Дойдох на себе си в лимузината, седнал до Къли. Отново ни возеше униформения шофьор, а колата се плъзгаше по тесни и зле осветени улички. Спряхме пред някаква къща в предградията. Къли слезе и се насочи към вратата, а тя се разтвори пред него като в приказките. Последвах го и видях, че сме попаднали в истински японски дом. Стаята, в която влязохме беше гола, само с матраци за спане по пода. Стените й представляваха хлъзгащи се плоскости от неизвестно за мен и много тънко дърво.

Строполих се върху един матрак със залепнали очи. Умирах за сън, но все пак усетих, че Къли коленичи до мен.

— Ще нощуваме тук — каза той. — Спи спокойно, утре сутринта ще имам грижата да те събудя. Домакините ще се погрижат за теб.

Зад него забелязах усмихнатото лице на Фумиро. Беше напълно трезвен и това ме обезпокои. Направих опит да се изправя, въпреки че умирах за сън. Къли ме бутна обратно върху матрака, а гласът на Фумиро каза:

— Вашият приятел има нужда от компания.

Отпуснах се върху удобния матрак и заспах като камък. Бях смъртно уморен.

Не зная колко дълго съм спал. Събуди ме лекото съскане на плъзгащите се врати. На слабата светлина на фенерите успях да различа фигурите на две млади японки, които изскочиха сякаш направо от стената. Носеха малък леген от червено дърво, пълен с гореща вода. Жълто-сините им кимона смътно се отразяваха в неспокойната й повърхност. Съблякоха ме гол и започнаха да ме мият. Деликатните им пръсти нежно масажираха всеки квадратен сантиметър от тялото ми. Усетих, че се възбуждам. Момичетата се разкикотиха и едното леко ме перна по члена. После изчезнаха заедно с дървения си леген.

Бях достатъчно разсънен и ободрен, за да се запитам къде изчезна Къли, но не бях достатъчно трезвен, за да стана да го потърся. Стената отново се разтвори с мекото си съскане. Момичето, което влезе, беше само и аз веднага разбрах какви ще бъдат функциите му.

Беше облечена в дълго до земята зелено кимоно, което свободно падаше по тялото й. Лицето й беше красиво, въпреки пласта екзотичен грим. Разкошната й черна коса беше събрана на висок кок, прикрепен от гребенче, което проблясваше като златно. Приближи се до мен. Преди да коленичи успях да забележа, че е съвсем боса, а краката й са малки и изключително красиви. Ноктите им бяха покрити с кървавочервен лак.

Светлината сякаш намаля още и тя се изправи пред мен абсолютно гола. Тялото й беше млечнобяло, с малки, но чудесно оформени гърди. Зърната й бяха толкова розови, че изглеждаха боядисани. Наведе се, измъкна гребенчето от косата си и разтърси глава. Тялото ми се оказа почти покрито от разкошните черни коси. Започна да целува тялото ми с устни и език. Главата й постепенно слизаше надолу. Устата й беше топла, а езикът грапав. Черната коса бавно се разстла върху бедрата ми. Направих опит да се раздвижа, но тя ме притисна обратно върху матрака. Когато свърши, легна до мен и положи глава на гърдите ми. По някое време се събудих и започнах да я любя. Краката й се вплетоха в моите, а тазът й яростно се притискаше в моя — сякаш искаше да прекърши завинаги мъжката ми сила. Беше наистина див и бурен секс. Когато наближихме кулминацията, тя нададе лек писък и се търкулна встрани. После се прегърнахме и заспахме.

Събудих се от поредното съскане на подвижните прегради. Стаята беше изпълнена от светлината на новия ден. Момичето го нямаше. През отворената преграда се виждаше съседното помещение. Там беше Къли. Седнал върху огромния си пиринчен куфар, той ме гледаше с топла усмивка на лице.

— Хайде, Мерлин — рече. — Ставай, че ще изпуснем самолета за Хонконг.

Куфарът се оказа толкова тежък, че до колата го занесох аз, тъй като Къли не успя дори да го повдигне. Този път нямаше шофьор и зад волана се настани моят приятел. Когато пристигнахме на летището, той просто вкара колата в паркинга и я остави там. Награбих с две ръце огромното чудовище, а Къли вървеше пред мен и ми проправяше път към гишето за приемане на багажите. Все още бях гроги от тежката нощ и тежкият сандък постоянно ме чукаше по пищялките. На гишето приеха куфара, а разписката за него прикачиха към моя билет. Реших, че това не е толкова важно и не казах нищо на Къли, който очевидно не забеляза тази подробност.

Излязохме от изхода за заминаващите и се насочихме към самолета. При стълбичката се спряхме и зачакахме появата на камиончето с багажа. Най-отгоре на купчината се мъдреше нашето пиринчено чудовище. Изчакахме да видим как работниците го вкарват в търбуха на самолета и едва тогава поехме нагоре.

До Хонконг летяхме малко повече от четири часа. Къли беше нервен и разсеян. По тази причина успях да му измъкна още четири бона на карти. Докато играехме му подхвърлях по някой въпрос.

— Нали утре щяхме да заминаваме?

— Така мислех — отвърна той. — Но Фумиро събра парите по-рано, отколкото очакваше.

Естествено, най-безсрамно ме лъжеше.

— Това парти с гейшите беше страхотно — продължих аз.

Той се направи на прекалено зает с картите си и само измуча. Но умът му продължаваше да бъде далеч от играта.

— Противен ученически купон! — изръмжа след малко той. — Тия гейши са гола вода, предпочитам си нашите истински мадами във Вегас!

— На мен пък ми харесаха — рекох. — Особено среднощните процедури…

— Какви процедури? — вдигна очи Къли, моментално забравил за картите.

Разказах му за мадамите в къщата и той пусна мръснишката си усмивка.

— Пак извади късмет, дявол да те вземе! Това е работа на Фумиро… А аз тичах като луд цяла нощ! — млъкна за момент, после добави: — Значи най-сетне се предаде, а? Бас държа, че за пръв път изневеряваш на онази мадама, дето ти е завъртяла главата в Лос Анджелис!

— Вярно е — кимнах. — Така сме се разбрали — да си изневеряваме само ако сме на три хиляди мили разстояние един от друг!

Не след дълго кацнахме на летището в Хонконг.

— Иди в багажното и чакай да докарат куфара — каза Къли. — Аз ще остана на самолета, за да бъда сигурен, че ще го свалят. А след това ще вървя подир камиончето. Така ще бъда непрекъснато край него, за в случай, че някой реши да се прави на умен…

Прекосих летищната сграда и с бързи крачки се насочих към багажното. Фоайето беше претъпкано с народ. Макар че също са азиатци, тукашните хора бяха доста по-различни от японците. Въртележката тръгна и аз напрегнато зачаках. Десет минути по-късно се запитах къде по дяволите изчезна Къли. Хвърлих поглед край себе си и с облекчение видях, че никой от тукашните не носи маска на лицето си. Подозрителни мутри липсваха и това ме успокои.

Най-сетне върху бавно въртящата се окръжност се появи огромният сандък с пиринчени ръбове. Грабнах го и с мъка го повдигнах. Беше все така тежък. Огледах ключалките му, за да се уверя, че не са били насилвани. Точно тогава забелязах малката квадратна табелка, завързана за дръжката със здрав конец. На нея пишеше „Джон Мерлин“, а отдолу се мъдреше домашният ми адрес и номерът на паспорта ми. Едва сега ми стана ясно защо получих покана за екскурзия до другия край на света. Ако някой трябваше да влезе в затвора, това очевидно бях аз.

Седнах върху куфара и зачаках. Три минути по-късно усмихнатото лице на Къли изплува от тълпата. Цял светеше от задоволство.

— Страхотно! — викна той. — Хванах едно такси. Чака ни отпред. Хайде да вървим в банката!

После хвана дръжката на куфара и без никакви усилия го понесе към изхода.

Таксито криволичеше из тесни улички, претъпкани с народ. Мълчах. Цял живот знаех, че дължа на Къли голяма услуга и най-накрая му се бях издължил. Кипях от ярост, че ме излъга и ме подложи на огромен риск. Но Гроунвелт положително би се гордял с него. Следвайки логиката на нещата, реших да продължавам да се правя на будала. Той очевидно очакваше да открия не особено хитроумната му измама и сигурно отдавна е подготвил обясненията си.

Таксито спря пред мрачна сграда на една оживена улица. Върху стъклата на витрините й пишеше с големи златни букви „Международна банка Футаба“. От двете страни на вратата дежуреха униформени мъже с автомати под мишница.

— Опасен град е този Хонконг — въздъхна Къли и кимна леко на пазачите. Внесе куфара в банката сам.

Когато се озовахме вътре, той прекоси широкото фоайе и с твърди крачки се отправи към една от вратите в дъното. Почука и хлътна вътре. Последвах го. Някакъв дребен евразиец с брада ни посрещна с ослепителна усмивка и стисна ръката на приятеля ми. Къли ме представи и човекът промърмори името си — някаква странна комбинация от съгласни, която така и не разбрах. После се обърна и ни поведе към вътрешността на банката. Влязохме в просторна стая с огромна заседателна маса в средата. Къли хвърли куфара на масата и извади ключовете. Признавам, че гледката беше невероятна. Огромният сандък беше претъпкан до капака с новички японски банкноти.

Евразиецът вдигна слушалката и излая заповедите си на някакъв непознат език, най-вероятно китайски. Две минути по-късно стаята се препълни с банкови чиновници. Петнадесет човека, облечени в еднакви черни костюми. Те се нахвърлиха върху съдържанието на куфара с неподозирана страст, но въпреки това преброяването и подреждането на парите ни отне цели три часа. Евразиецът ни заведе в кабинета си, подписа няколко документа, сложи им печата на банката и ги подаде на Къли. Приятелят ми внимателно ги прегледа и едва след това ги сложи в джоба си. Тази купчина бумаги представляваше „малката разписка“, която трябваше да получа аз, ако на него му се беше случило нещо непредвидено.

Най-сетне се озовахме на обляната от слънцето улица. Къли сияеше.

— Свършихме страхотна работа! — викна той. — Сега вече можем да си вървим у дома!

Аз поклатих глава.

— Как прие този огромен риск? — попитах. — Пренасянето на подобни суми е истинска лудост!

— Съвсем същото е и да управляваш едно игрално казино във Вегас — усмихна се той. — Риск. Работата ми е такава. Компенсирам го с доста добър процент от чистата печалба.

Спряхме едно такси и Къли нареди на шофьора да ни откара на летището.

— Господи! — изразих своя протест аз. — Обиколихме половината свят, за да стигнем до Хонконг, а сега излиза, че дори не мога да хапна в този град!

— По-разумно е да не насилваме късмета си — рече Къли. — Някой може да си помисли, че парите още са у нас. Давай да си обираме чуковете по най-бързия начин!

По време на продължителния полет до Щатите на Къли му вървеше и успя да си избие седем от десетте хилядарки, които бях спечелил на карти. Вероятно щеше да избие всичките, ако аз не бях се сетил да спра.

— Хайде, стига с тия номера! — умолително рече той. — Бъди честен, дай ми възможност да си избия загубите!

— Няма да стане! — твърдо отказах аз и го погледнах в очите. — Нека поне веднъж да те надхитря в цялата тази проклета екскурзия!

Той моментално млъкна и ме остави да задремя. Спах чак докато самолетът се приземи меко на летището на Лос Анджелис. Останах да му правя компания докато стане време за полета му до Лас Вегас. Докато съм спал той явно беше обмислил всички подробности от приключенията ни и беше открил, че съм видял етикета на куфара.

— Знаеш ли, много ми се иска да повярваш на това, което ще ти кажа — рече. — Ако беше загазил щяхме да направим всичко възможно да те измъкнем. Става въпрос за Гроунвелт, Фумиро и мен. Страшно съм ти благодарен. Защото зная, че сам не бих се справил — просто нямаше да ми издържат нервите!

— Дължиш ми три бона! — напомних му аз. — Можеш да ги вложиш на мое име в касата на „Ксънейду“. Мисля да ги заложа на бакара, като дойда следващия път…

— Нямаш проблеми — кимна Къли и попита: — Я ми кажи защо изневеряваш на мадамите си само ако си на три хиляди мили от тях? Не си ли мислил, че така си ограничаваш възможностите твърде много? Светът не е достатъчно голям!

Разсмяхме се и си стиснахме ръцете, тъй като в този момент обявиха полета му. Пустият му Къли Брояча! Все пак си ми беше приятел, независимо от всичките му мошеничества! Е, не можех да му имам стопроцентово доверие, но нима има такива хора по света? Винаги съм знаел душичката му, но въпреки това бях доволен, че го имам за приятел. Той просто не можеше да изневери на характера си, защо тогава трябваше да се ядосвам?

Прекосих терминала на „Уестърн Еърлайнс“ и се насочих към телефонните кабини. Исках да предупредя Жанел, че отново съм у дома. Реших да действам по системата на Гроунвелт и да не й казвам за пътуването до Япония. После изведнъж се сетих, че не съм купил никакви подаръци на Вали и децата.

[1] Порода говеда, отглеждани по специален способ в района на град Кобе, прочути с великолепното си месо. — Б.‍пр.‍ ↑

36.

Когато си луд по някого, а той не ти отговаря с подобни чувства, се получава една доста интересна ситуация. Ставаш като глухонемите, или предпочиташ да се правиш на такъв. Измина почти цяла година преди за пръв път да чуя издайническото прещракване на картите в ръцете на Жанел, макар че за това време бях събрал изобилна купчина от признаци и предупреждения за настъпването на този момент.

При едно от пътуванията ми за Калифорния стана така, че самолетът ми се приземи половин час преди разписанието. Очаквах, че Жанел както обикновено ще бъде в залата за посрещачи, но я нямаше. Излязох пред сградата на летището с предчувствието, че ще я хвана в нещо нередно. Беше неясно предчувствие, сгушено някъде дълбоко в душата ми. Може би от сорта на случайна среща със стар познат, с когото е седнала да изпие едно питие, докато ме чака… Може би изпращане на неизвестен любовник, който напуска Лос Анджелис малко преди моето завръщане… Нещо такова. Продължавах да бъда един крайно недоверчив тип.

И действително я хванах, макар и не така, както очаквах. Видях я да излиза от паркинга и да се насочва към сградата на летището, пресичайки двойната лента на магистралата. Вървеше бавно и с очевидна неохота. Беше облечена в сива пола и бяла блузка, а дългата й руса коса беше прибрана на кок. Почти я съжалих в този момент. Приличаше на дете, което са откъснали от любимата игра и са го помъкнали на гости. Точно по обратния начин бях действал самият аз, докато се намирах от другата страна на континента, в Ню Йорк. Отидох на летището цял час преди полета, тичах като луд през летището, изпълнен от нетърпението да я видя час по-скоро. Умирах за нея, но тя очевидно съвсем не се чувстваше така. Докато тези мисли нахлуваха в съзнанието ми като буреносен облак, тя вдигна глава и моментално ме видя. Лицето й светна от радост, а миг по-късно вече ме прегръщаше и целуваше. Бързо забравих това, което неволно бях наблюдавал.

През времето на този ми престой, тя беше изключително заета. По цял ден репетираше някаква пиеса, чиято премиера бе насрочена за една-две седмици по-късно. Това не ми пречеше, тъй като и аз имах доста работа в студията. Виждахме се само нощем. Обикновено ми звънеше в студията да ми каже горе-долу кога ще приключи. Когато й поисках номер, на който да я търся и аз, тя отвърна, че в целия театър няма нито един телефон.

Една вечер репетицията й се проточи необичайно до късно и аз реших да отида да я взема направо от театъра. Тъкмо се готвехме да тръгваме, когато от една гримьорна изскочи младо момиче и викна:

— Жанел, мистър Евъртс те търси по телефона!

Останах да чакам в коридора. Евъртс беше режисьор-постановчикът на пиесата. Не знаех причините, поради които беше отказала да ми даде номера на театъра. Сега нещата започваха да се изясняват — очевидно Жанел не искаше Евъртс да знае за мен.

Когато Жанел се появи отново, лицето й беше поруменяло от удоволствие. Погледна ме и спокойно обясни:

— За пръв път ме търси. Дори не знаех, че тук има телефон!

Щракането на втората карта се долови съвсем отчетливо. Продължавах да изпитвам огромно удоволствие от присъствието й, радвах се на тялото и очарователното й лице. Продължавах да съм влюбен до полуда в изразителността на това лице, в извивката на устните, в чаровните очи. Имаше най-красивата уста на света! А очите й? Господи, никога не бях виждал толкова беззащитни и едновременно с това толкова весели очи! По дяволите! Май приятелите ми бяха прави и аз все още си бях Мерлин Хлапето! Хич не ми пукаше, че тази красива уста сипе лъжа след лъжа! Знаех, че го прави с неудоволствие и това ми беше достатъчно. Жанел действително не обичаше да лъже и вероятно затова го правеше толкова зле. За всяка лъжа ми сигнализираше по един смешен и едновременно с това трогателен начин. Но лъжата си беше лъжа, все пак!

Няма значение, нищо няма значение! Страдах, разбира се, но пак ми беше добре. С течение на времето започнах да страдам повече, тъй като по-малко й се радвах. Така става в живота…

Бях абсолютно убеден, че между нея и Алис отдавна съществува интимна връзка. Веднъж Алис беше заминала на някакви снимки и Жанел ме покани да преспя при нея. Късно вечерта Алис се обади от някакъв град на хиляди мили, просто така, да си побъбрят. Жанел й отговаряше лаконично и очевидно се ядоса. Половин час по-късно, точно докато се любехме, телефонът отново иззвъня. Жанел се пресегна, вдигна слушалката и я запрати под леглото.

Никак не обичаше да я прекъсват, когато се люби и това страшно ми харесваше. В хотела често ми забраняваше да се докосвам до телефона, а нерядко не ми даваше дори да отворя на келнера с поръчаните напитки и храна.

След около седмица набрах номера й от хотелската си стая. Знаех, че спи до късно и никога не й звънях преди единадесет. Но този път ми даде заето. В продължение на час въртях през десетина минути, но винаги ми даваше заето. Изведнъж картинката ми се появи съвсем като на кино — Жанел и Алис се любят върху широкото легло, а телефонната слушалка е захвърлена под него и забравена. Когато най-сетне успях да се свържа, на телефона се оказа Алис. Гласът й беше мек и щастлив. Бях сигурен, че са любовници!

При друг случай — тъкмо тръгвахме на разходка към Санта Барбара, телефонът иззвъня и някой я повика по спешност при продуцента й. Ставало въпрос за някаква пробна роля. Обеща да се забави най-много един час и затова реших да я придружа. Продуцентът беше от старите й приятели. Влизайки в кабинета, той я погали по лицето, а тя топло му се усмихна. Веднага дефинирах този жест — жест на някогашен любовник, а сега близък приятел.

После тръгнахме за Санта Барбара. Не се сдържах и я попитах дали някога е спала с този човек.

— Да — отвърна тя и въпросът беше изчерпан.

Една вечер имахме среща с приятели за вечеря. Отидох да я взема от дома й. Отвори ми Алис, тъй като Жанел тъкмо се обличала. Харесах тази жена още щом я видях и някак не ми пукаше, че е любовница на Жанел. Неизменно ме посрещаше с нежна целувка по устните, винаги й беше приятно да бъде в моята компания. Разбирахме се чудесно. Беше висока и слаба, носеше тесни блузки, които подчертаваха изненадващо едрият й бюст, но на мен ми се струваше, че й липсва женственост.

Сипа ми чаша питие, сложи на грамофона една плоча на Едит Пиаф и зачакахме Жанел да привърши с тоалета си.

Скоро тя се появи откъм банята, целуна ме и каза:

— Страшно съжалявам, Мерлин, но току-що ми съобщиха, че тази вечер трябва да бъда на репетиция. Опитах се да те хвана в хотела, но не успях. След няколко минути ще мине режисьорът да ме вземе.

Щракването на втората карта беше толкова ясно, че дори се учудих. Гледах я и мълчах. Тя ми беше отправила най-сърдечната си усмивка, но я издаваше лекото потрепване на устните. Очите й ме гледаха изпитателно. Очевидно много й се искаше да успее да ме излъже, но разумът й подсказваше, че в този момент шансовете й са нищожни.

— Режисьорът ще ме вземе — повтори тя. — Вероятно към единадесет ще привършим…

— Добре — рекох.

Алис деликатно гледаше в чашата си и с целия си вид даваше да се разбере, че й е неудобно да присъства на обясненията ни.

Изчаках малко и режисьорът, разбира се, се появи. Беше млад, но почти напълно оплешивял човек. Държеше се страхотно делово. Отказа питието, което му предложи Алис, и се обърна към Жанел:

— Решихме да проведем репетицията у нас. Искам да си напълно готова за утре. Двамата с Евъртс променихме някои реплики и трябва да ги видиш…

След което се извърна към мен и подхвърли:

— Съжалявам, че ви развалих вечерта, но в шоубизнеса е така…

Стриктно се придържаше към ролята, която му бяха възложили. Не изглеждаше лош човек. Пуснах му една студена усмивка, в която се изхитрих да включа и Жанел, после рекох:

— Няма проблеми. Работете толкова, колкото ви е необходимо.

Жанел очевидно изпадна в лека паника, защото стреснато се обърна към режисьора:

— Дали ще свършим до десет?

— Може би, ако работим интензивно и без прекъсване — отвърна онзи.

— Защо не останеш при Алис да ме почакаш? — обърна се тя към мен. — После ще отидем на тази вечеря.

— Добре — приех аз. Бях решил да се съгласявам с всичко, просто за да видя какво ще се получи.

Останах при Алис и завързахме разговор. Тя каза, че наскоро е пребоядисала апартамента и ми предложи да го разгледам. Беше наистина красиво. Прозорците на кухнята бяха оборудвани със специални капаци, а шкафовете бяха изрисувани със странни, но приятни шарки. От тавана висяха разни медни тигани и паници, окачени на специални вериги.

— Хубаво е — изразих одобрението си аз. — Не мога да си представя, че Жанел е имала търпението да направи подобно нещо.

— Аз съм домашният майстор! — усмихна се Алис.

После ми показа спалните. Едната от тях беше обзаведена като детска стая.

— Тук мислим да сложим синчето на Жанел, когато ни идва на гости — поясни Алис.

После влязохме в другата спалня. В нея доминираше огромно двойно легло. Беше очевидно женска — с кукли край стените, големи възглавници върху дивана и телевизор срещу леглото.

— Чия е тази стая? — попитах аз.

— Моята — отвърна Алис.

В третата спалня цареше пълен безпорядък. Беше ясно, че обитателките на жилището я използват по-скоро като килер. Леглото беше тясно и покрито с дебела кувертюра. От стари мебели човек трудно можеше да се обърне.

— А тази спалня на кого е? — усмихнах се аз.

— На Жанел — отвърна Алис и сведе очи.

Разбра, че е безсмислено да крие от мен очевидния факт — тази стая беше явно необитавана, което означаваше, че двете спят в голямата спалня заедно.

Върнахме се в хола, седнахме на местата си и зачакахме.

Телефонът иззвъня в десет и половина.

— Господи! — въздъхна в слушалката Жанел. — Ще трябва да работим поне още един час! Чака ли ти се още?

Гласът й звучеше като на човек, комуто току-що са съобщили, че е неизлечимо болен.

— Защо не? — засмях се аз. — Ще чакам!

— Пак ще ти звънна — обеща тя. — Веднага след като свършим!

Седях при Алис до полунощ. Тя предложи да направи нещо за хапване, но аз отказах. Не бях гладен, просто ми беше забавно. На този свят няма нищо по-забавно от това да те правят на глупак.

Малко след полунощ Жанел отново се обади. Знаех предварително какво ще каже и тя наистина го каза — още не били свършили и не се знаело кога ще стане това.

Възприех поведението на галантно загрижен приятел. Предложих й да се видим на следващия ден, тъй като положително вече е страшно уморена.

— Колко си добър, миличък! — възкликна с нескрито облекчение тя. — Страшно съжалявам, че така се получи! Обади ми се утре следобед, моля те!

Казах на Алис лека нощ и тръгнах да си вървя. На вратата тя ме целуна като сестра и тихо попита:

— Утре ще й се обадиш, нали?

— Разбира се — рекох. — Ще й позвъня от дома.

На сутринта хванах първия самолет и се прибрах в Ню Йорк. След кацането на летище „Кенеди“, си взех багажа и се отправих към телефонните кабини.

— Страх ме беше, че няма да се обадиш! — въздъхна доволно Жанел, след като вдигна слушалката.

— Нали ти обещах?

— Работихме до три часа сутринта, а довечера в девет е генералната репетиция. Бих могла да прескоча за час-два, ако ти се иска да ме видиш…

— Разбира се, че искам — рекох. — Но едва ли ще стане, тъй като вече съм си у дома, в Ню Йорк. Алис не ти ли предаде, че ще ти се обадя от дома?

Насреща настъпи продължително мълчание.

— Ясно — пророни най-сетне тя.

— Когато тръгна пак за Калифорния, мога да ти звънна — рекох. — Искаш ли?

Нова пауза.

— Винаги си се държал с мен добре — рече накрая тя. — Защо сега трябва да ме нагрубяваш?

Линията прекъсна.

При следващото ми пътуване на запад всичко започна отначало. Жанел искрено искаше да бъде честна с мен. Закле ми се, че не е спала нито с Евъртс, нито с онзи плешив режисьор. Закле се, че винаги е била откровена с мен, че никога не ме е лъгала и няма да го прави в бъдеще. За доказателство ми предложи историята си с Алис. Беше интересна история, но поне на мен тя нищо не доказваше. Все пак бях доволен, че научавам истината.

37.

Жанел живяла при Алис де Сантис цели два месеца преди да разбере, че тази жена е влюбена в нея. Разбрала го толкова късно, тъй като и двете били прекомерно заети с работа и се виждали само вечер. Жанел кръстосвала града за разни срещи, които уреждал агентът й, а Алис била потънала до гуша с изготвянето на костюмите за някаква супер продукция.

Имали си отделни спални. Понякога Алис отивала при нея и бъбрели до късно през нощта. Алис била тази, която приготвяла по нещо за хапване, тя създала традицията да пият по чаша горещо какао преди сън. Говорела й предимно за своята работа, докато Жанел й разказвала кой и къде се е опитвал да я свали през отминалия ден. Алис нито веднъж не я упрекнала, че сама си е виновна за повечето от тези опити.

Алис била висока жена с отлична външност, студена и затворена за непознатите. Но с Жанел се държала изключително мило. Вечер преди лягане не пропускала да я целуне като по-голяма сестра. Жанел много харесвала нейната интелигентност и отличната й професионална подготовка като дизайнер по костюмите.

Ричард, малкият син на Жанел, пристигнал да прекара лятната ваканция с майка си тъкмо когато Алис приключила с поредния си филм. Жанел винаги отделяла цялото си време на момчето — обикаляли из Лос Анджелис, ходели на театър, на кънки, в Дисниленд, вземали под наем някое бунгало на брега на океана… Но за беля точно в онова лято получила роля в някакъв телевизионен сериал, която, въпреки своята незначителност, щяла да й осигури преживяването поне за година напред. Седнала да напише писмо на бившия си съпруг, в което му съобщавала, че това лято няма да може да приеме Ричард, а сълзите капели по хартията. Имала чувството, че изоставя детето си на произвола на съдбата.

Спасила я Алис. Предложила на Жанел да вземе Ричард както обикновено и за него да се грижи тя. Щяла да го води на снимачната площадка и да го извежда оттам в момента, в който режисьорът започне да се нервира. Вечер щяла да предава детето в ръцете на майката. Жанел изпитала чувство на огромно облекчение и благодарност.

Ричард пристигнал и тримата прекарали един приказен месец. Когато Жанел се връщала от снимки, на масата я чакала топла вечеря, а измитият и сресан Ричард бил готов за вечерната разходка. Отивали на кино, а после хапвали по някой сандвич. Всичко било лесно и приятно. Жанел била принудена да признае пред себе си, че детето никога не е прекарвало толкова добре. Тримата били като идеално семейство. Алис нито веднъж не се скарала с нея, проявявала невероятна отстъпчивост за всичко. Ричард нито веднъж не проявил инат и неподчинение. Живеел в свят, който по всяка вероятност бил мечта за всяко дете. Без баща, наистина, но в замяна на това с две чудесни майки, които го обожавали. Бил влюбен в Алис, която никога нищо не му отказвала и открито го глезела. През деня го водела на уроци по тенис и двамата играели до забрава. Учела го да рисува, показала му стъпките на най-модните танци. На практика Алис замествала бащата и чудесно се справяла с ролята си. Била авторитетна и концентрирана, без да проявява характерната за бащите грубост и желание да се налага на волята на детето. Ричард я слушал за всичко, при това го правел страшно сладко. Помагал на Алис да сервират вечерята на майка му, после кротко чакал двете жени да приключат с тоалета си и да го изведат на редовната вечерна разходка. Обичал да се конти в снежнобели панталонки и тъмносиньо сако, под което обличал копринена ризка с артистично разтворена яка. Момчето било влюбено в Калифорния.

Когато дошло време да се прибира у дома, Алис и Жанел го отвели на летището и го качили на нощния самолет. Останали сами, двете се хванали за ръце и си разменили погледи, изпълнени с облекчение. Приличали на семейна двойка, която най-сетне е изпратила важните си гости, успяла да се справи добре с тяхното посрещане. Жанел била толкова трогната от Алис, че я прегърнала и я целунала. Алис извърнала глава и целувката попаднала право в тънките и деликатни устни.

Прибрали се у дома и си приготвили обичайното какао. Държали се така, сякаш нищо особено не се било случило. Разделили се и всяка се отправила към своята спалня. Но Жанел била неспокойна. По някое време станала, почукала на вратата на Алис и влязла. С изненада видяла, че приятелката й е само по бельо. Макар и слаба, Алис имала едър бюст, стегнат в малък сутиен. Разбира се, двете и преди това се били виждали полуразсъблечени. Но сега Алис разкопчала сутиена си, пуснала на воля чудесния си бюст и й хвърлила един придружен с лека усмивка поглед.

При вида на едрите гърди с вирнати нагоре кървавочервени зърна, Жанел внезапно изпитала остра сексуална възбуда. Лицето й пламнало от смущение. Никога не й било хрумвало, че може да изпитва сексуално привличане от друга жена. Особено след случката с Бела Уортбърг. Алис се мушнала под чаршафите, а Жанел приседнала на ръба на леглото й. Започнали да си припомнят приятните случки от престоя на Ричард. После Алис внезапно се обляла в сълзи.

— Какво има, Алис? — меко я попитала Жанел и леко погладила косите й.

В същия момент усетила, че играят роли в банална пиеса. Просто за да успеят да направят това, което искат и двете.

— Няма кого да обичам! — хълцала Алис. — Мен също никой не ме обича!

Само за миг в съзнанието на Жанел се промъкнала иронията. Та нали същата сцена била играла с купища мъже? Но топлата й благодарност към Алис за чудесно прекарания месец, възбудата от вида на големите й гърди, били неща много по обещаващи от удоволствието, което би й донесъл присмеха. Освен това и тя си падала по подобни сценки. Дръпнала чаршафа и докоснала лекичко зърната на Алис. С любопитство наблюдавала как се вдигат нагоре — като житни класове след буря. После свела надолу златокосата си глава и устните й покрили едно от тях. Било й много приятно.

Топлите вълни на задоволството обливали тялото й, а устните й нито за миг не изпускали гърдата на Алис. Чувствала се като дете. Гърдата била толкова топла, вкусът й — толкова приятен! Шмугнала се в леглото, без да изпуска зърното от устата си. Отказала да направи това дори когато ръката на Алис започнала настоятелно да я избутва надолу. Алис разбрала и престанала да настоява. Жанел смучела гърдата и си мърморела под носа като обхваната от еротична възбуда непълнолетна девойка. Алис галела разкошната й коса и спряла само когато се пресегнала да изключи нощната лампа. Накрая, след дълго време, Жанел престанала да смуче зърното и издала тих стон на задоволство. После поставила глава между краката на Алис. След още дълги минути на неземна наслада се отдръпнала и потънала в дълбок сън. Когато се събудила, с изненада открила, че е гола в леглото на Алис. Спели доверчиво прегърнати, мирно и спокойно, като две невинни дечица.

Така започнала най-прекрасната сексуална връзка в живота й. Но тя съвсем не била влюбена. Не, влюбената била Алис. Вероятно именно това била главната причина за съвършенството на връзката им. Жанел просто обичала да смуче една добре оформена гърда — за нея това било ново и непознато удоволствие. За всичко останало проявявала пълна независимост и скоро станала пълновластен господар на приятелката си. Било фантастично. Повече нямало смисъл да играе ролята на скромна и беззащитна красавица от Юга.

Любопитното в тази връзка било, че макар нежна и подчертано женствена, именно Жанел била активният партньор, сексуалният агресор. Необичайно кротка и срамежлива, Алис се оставила да бъде подчинена. Именно тя превърнала спалнята им (вече използвали едно и също легло) в типично женско помещение. С окачени по стените кукли, специални перденца на прозорците и всички останали типично женски дреболии. В името на благоприличието запазили спалнята на Жанел, но тя приличала на стаята на немирно дете — вечно разхвърляна и лишена от уют.

Жанел се възбуждала от факта, че може да се проявява като мъж. Не само в сексуално отношение, но и във всекидневния живот, в малките неща, които съставляват близкото съжителство между две човешки същества. У дома се държала грубо и небрежно, съвсем като мъж. Обличала каквото й попадне, докато Алис винаги държала да бъде привлекателна в нейните очи. Усвоила и някои типично мъжки маниери — от време на време шляпвала Алис по задните части или стискала грубо гърдите й, често я карала насила да прави любов. В подобни случаи възбудата й била далеч по-голяма, отколкото и най-съвършеното общуване с мъж. И двете продължавали да се срещат с мъже, просто професиите им го изисквали. Но тези срещи носели удовлетворение само на Жанел. Тя често си позволявала да не се прибира по цели нощи, а когато се завръщала — уморена и доволна от прекарването, заварвала Алис направо болна от ревност. Толкова болна, че се плашела и започвала да си мисли за прекъсване на тази връзка и изнасяне от този дом. Алис никога не отсъствала нощем. А когато й се случвало да закъснее, Жанел била напълно спокойна, защото била сигурна, че никога няма да легне с мъж. Освен това не й пукало. За нея едното нямало нищо общо с другото.

Постепенно станало ясно, че Жанел не е способна на вярност. Правела това, което й харесва, и никак не обичала да й държат сметка. Отчасти това се дължало на изключителната и физическа привлекателност — не било възможно да отбягва ухажванията на мъжете, с които имала контакти — всичките актьори, режисьори, агенти и продуценти. Но постепенно започнала да губи интерес към мъжете. Сексът с тях все по-рядко й доставял удоволствие. Не ставало въпрос толкова за чисто физическата наслада, колкото за доминиращата позиция във връзката.

Тя усещала (или си въобразявала, че усеща) как мъжете придобиват някакво чувство за собственост и превъзходство над нея веднага след сексуалното им общуване. Ставали прекалено самоуверени и самодоволни. Очаквали да проявява особено внимание към тях, а тя съвсем не била склонна на това. Едновременно с това открила у Алис наличието на нещо, което никой мъж не притежавал — абсолютното доверие. Нито веднъж не изпитала чувството, че Алис клюкарства зад гърба й, че се отнася към нея с пренебрежение. Била стопроцентово сигурна във верността й, знаела, че никога няма да я измами в името на някаква материална изгода, никога няма да наруши дадената веднъж дума. Повечето от мъжете, които познавала, били щедри на обещания, но никога не ги изпълнявали. С Алис била наистина щастлива, а приятелката й имала единственото желание да я прави щастлива по всички възможни начини.

— Знаеш ли — рекла й един ден Алис. — Защо не вземем Ричард при нас завинаги?

— Господи, ако това беше възможно! — въздъхнала Жанел. — Но ние просто не разполагаме с необходимото време да се грижим за него!

— Имаме го и още как — възразила Алис. — Рядко сме на работа по едно и също време. Той ще ходи на училище, а през ваканциите ще го пращаме на лагер. Ако ни стане прекалено тежко, винаги ще можем да си вземем жена. Според мен, ти ще бъдеш далеч по-щастлива, ако Ричард е тук.

Жанел изпитала силно изкушение. Съзнавала, че ако вземе детето, връзката й с Алис ще стане много по-дълбока. Това не й изглеждало лоша идея, поне в онези дни. Вече получавала достатъчно работа в киното и материално била добре. Спокойно биха могли да наемат по-голям апартамент и да го обзаведат по свой вкус.

— Добре — кимнала тя. — Ще пиша на Ричард и ще го попитам дали иска да живее с нас.

Но никога не го направила. Предварително знаела, че бившият й съпруг няма да се съгласи на подобен вариант. Освен това подсъзнателно не желаела да се обвързва толкова силно с Алис.

38.

Изпитах някакво непонятно облекчение като разбрах, че Жанел е бисексуална. Какво толкова, по дяволите! В крайна сметка няма никакво значение дали две жени ще плетат заедно или ще се любят. Казах това на Жанел просто да я подразня. В същото време съзнавах, че създалата се ситуация ми носи и облекчение от по-друг характер — изведнъж се оказа, че любовницата ми е женена, нейният съпруг не е мъж, а жена и тази жена ме разбира чудесно! Страхотна комбинация, няма що!

Но нищо на този свят не може да бъде толкова просто. Защото постепенно започнах да си давам сметка, че Жанел обича Алис не по-малко от мен и, което безспорно беше лошо, Алис я обича далеч повече от мен. Тази жена я обичаше далеч по-малко егоистично от мен и с далеч по-малко отрицателни последици за самата Жанел. По това време вече съзнавах, че не й нося особена полза в емоционално отношение, а това си беше направо безнадежден капан. Няма мъж на този свят, който може да разреши проблемите й, а аз, като всички мъже в моето положение, просто я използвах като инструмент на удоволствие. Отново нищо лошо, стига да не беше желанието ми да я поставя в пълно подчинение на живота, който водех. В края на краищата аз имах жена и деца, имах и своите книги. Едва тогава идваше тя. А от нея исках непременно да бъда най-важното нещо в живота й.

Всичко на този свят е обект на сделка. В нашия случай аз бях по-облагодетелстваната страна. Толкова просто е всичко!

Но на даден етап изведнъж става адски неудобно да имаш бисексуална приятелка. При едно от поредните си прелитания от Ню Йорк до Калифорния заварих Жанел на легло. Налагаше се да й отстранят по оперативен път малка киста на яйчниците. Получи леки усложнения и остана в болницата десетина дни. Изпращах й цветя, разбира се. Тонове цветя, които свидетелстваха за обичайната тъпа галантност на един мъж, но за които жената е готова да му прости всичко, дори убийство. Всяка вечер ходех в болницата и прекарвах около час край леглото й. Докато Алис стоеше по цял ден там и изпълняваше всичките й прищевки. Понякога беше там дори в часа на моето посещение, макар че винаги проявяваше деликатност и ни оставяше насаме. Може би знаеше, че Жанел изведнъж ще поиска да докосна гърдите й. Често правеше това — не защото изпитваше възбуда, а просто защото я успокояваше. Господи, колко неща в интимното общуване между хората носят успокоение, подобно на това, което изпитваме след гореща вана или добра вечеря! Ех, ако можехме да възприемаме и секса така! Без любов, солен секрет в очите и всичките останали глупости!

Както и да е. Веднъж Алис не напусна стаята и останахме тримата. Не преставах да се впечатлявам от безупречната красота на тази жена. На практика двете с Жанел странно си приличаха — сладки и чувствени женички, от онези, по които мъжете лесно полудяват. Алис имаше малка уста и тънки устни — такава уста рядко изглежда щедра и добра, но нейната изглеждаше именно такава. Страшно ми харесваше. И защо не, по дяволите? Вършеше цялата мръсна работа, която аз би трябвало да върша. Но аз бях зает човек, със семейство. На другия ден пак заминавах за Ню Йорк. Може би ако я нямаше Алис, аз щях да върша всичко, което вършеше тя. Едва ли, трудно ми беше да повярвам, че съм способен на подобно нещо…

Вмъкнах в болницата бутилка шампанско и отпразнувахме последната си вечер заедно. Нямах нищо против и Алис да се присъедини към нас. В стаята на Жанел имаше точно три чаши. Алис отвори бутилката. Беше сръчна, както винаги…

Жанел беше облякла красива дантелена нощница и изглеждаше страхотно драматично в болничното си легло. Знаех, че нарочно не си слага грим за моите визити — искаше да изглежда съвсем според ролята, която играеше. Правеше се на многострадалната Геновева, но на практика беше в отлично здраве и просто се пръскаше от жизненост. Отпивайки от шампанското, очите й искряха от неподправено удоволствие. Беше успяла да вкара в капана на тази стаичка двамата, които обичаше най-силно на този свят. Те не бива да бъдат лоши с нея — просто нямат право на подобно нещо. Не трябва да нараняват чувствата й, дори когато тя самата се държи лошо с тях. Вероятно по силата на мисли от този род, тя се пресегна и покри ръката ми с дланите си, а Алис мълчаливо ни гледаше.

Откакто научих за връзката им, постоянно се стремях да не се държа като любовник в присъствието на Алис. Тя също нито веднъж не даде да се разбере, че е интимна с Жанел. Погледнати отстрани, двете приличаха на сестри или много близки приятелки. Отношенията им бяха спокойни и уравновесени. За присъствието на известна интимност между тях говореше единствено поведението на Жанел, която от време на време започваше да я командва като тираничен съпруг.

Алис премести стола си назад и го опря в стената. В най-отдалечената от нас стена. Сякаш искаше официално да ни признае статута на редовни любовници. Не зная защо това ме накара да изпитам болка. Беше толкова щедър и изпълнен със себеотрицание жест!

Допускам, че завиждах мъничко на двете жени. Чувстваха се толкова добре заедно, че спокойно ме допускаха да играя ролята на официален любовник. Жанел беше взела ръката ми, и си играеше с пръстите й. Изведнъж проумях, че в това няма нищо перверзно, тя просто иска да съм доволен и щастлив. Усмихнах й се. След един час ще свършим шампанското, аз ще поема към летището да хвана самолета си за Ню Йорк, а Жанел ще се нахвърли върху Алис като гладна тигрица. Алис прекрасно знаеше това. Така, както знаеше, че Жанел е имала подобни моменти и с мен. С усилие на волята оставих ръката си в нейната. Не ме свърташе тук и исках час по-скоро да се махам по дяволите.

Накрая настана време да тръгвам. С усилие целунах Жанел по бузата и й пожелах лека нощ. Обещах да й се обадя на следващия ден. Тя ме прегърна, а Алис стана и дискретно излезе в коридора. После слезе да ме изпрати до колата. Целуна ме нежно по устните и прошепна:

— Няма за какво да се тревожиш. Ще остана да нощувам тук.

Не се изненадах, тъй като от Жанел бях научил, че цялата нощ след операцията Алис останала в болницата, свита върху един неудобен стол.

— Грижи се и за себе си — посъветвах я аз. После седнах зад волана и подкарах към летището.

Мръкна се още преди сребристата птица да излети за дългото си пътешествие на изток. За съжаление така и не се научих да спя по време на полет.

Настаних се удобно в креслото и си представих Жанел и Алис в комфорта на болничната стая. Бях доволен, че Жанел не е сама. Едновременно с това изпитвах истинска радост, че на сутринта ще закусвам в компанията на семейството си.

39.

Едно от нещата, които никога не признах на Жанел, беше фактът, че я ревнувам съвсем прагматично. Прехвърлих цял куп сълзливи романчета, но в нито едно от тях не успях да открия простата истина — жененият мъж изисква вярност от любовницата си, защото умира от страх, че може да лепне нещо, което по-късно ще прехвърли и на жена си. Предполагам, че не признава това на любовницата си просто защото непрекъснато я уверява, че изобщо не спи с жена си. А понеже жена си лъже отдавна, в случай на зараза ще му се наложи да разкрие истината и пред двете, ако в душата му е останало нещо човешко, разбира се. Ето как всеки семеен мъж попада в двойния капан на гузната съвест.

Една вечер обясних всичко това на Жанел. Тя ме изгледа намръщено.

— Ами какво би станало, ако лепнеш нещо от жена си и го натресеш на мен? Или това е невъзможно според теб, а?

Водехме обичайната си битка. Не беше истинска, а по-скоро нещо като състезание по остроумие, при което всичко се допускаше — хумор, откровеност, а дори и малко жестокост. Без да преминаваме в бруталност, разбира се.

— Напротив — рекох. — Но шансовете са далеч по-малки. Жена ми е ревностна католичка и по тази причина е страхотно целомъдрена — протегнах ръка да спра гневното й избухване и добавих: — Освен това е по-стара от теб, далеч по-малко привлекателна и няма такива възможности!

Жанел веднага омекна. Всеки комплимент й действаше по този начин.

Аз се поусмихнах и продължих:

— Но на практика си права — ако жена ми го натресе на мен, а аз на теб, няма да изпитвам никакво чувство на вина! За мен всичко ще бъде в реда на нещата, тъй като ще знам, че сме получили нещо като възмездие за нелегалната си връзка.

Жанел не можа да се сдържи и подскочи от яростна възбуда.

— Не мога да повярвам на ушите си! — викна тя. — Не мога! Дори аз да съм престъпник, ти си съвсем редовен тип! Един обикновен страхливец!

През друга една нощ, след като се любихме дълго и изтощително, без да можем да заспим, тя прояви такава настоятелност, че най-сетне отстъпих и й разказах за детството си в приюта. За това вероятно допринесе и бутилката вино, която заедно пресушихме.

Като момче използвах книгите като вълшебно килимче. Късно през нощта, самотен и откъснат от всички в обширната спалня, аз смесвах мечтите си с прочетеното в книгите, а духът ми се освобождаваше по един наистина фантастичен начин. Това беше най-приятната самота в живота ми. Единадесет-дванадесет годишен, най-много обичах романтичните легенди за Роланд и Карл Велики, разказите за американския Запад. Историята на крал Артур с неговата „кръгла маса“ и смелите рицари Ланселот и Галахад беше една от любимите ми книги. В магьосника Мерлин бях трайно и страстно влюбен, той превъплъщаваше всичките ми мечти. В тях имаше място и за брат ми, когото превръщах в крал Артър. И това беше съвсем уместно, тъй като Арти притежаваше всички качества на древния владетел — откритост и целенасоченост, справедливост, благородство и честност. Качества, които аз самият не притежавах. За себе си мислех, че съм умен и далновиден, бях твърдо уверен, че ще съумея да управлявам живота си чрез някаква тайнствена и могъща магия. Именно затова се влюбих в магьосника Мерлин, който бе живял в миналото, можеше да предвижда бъдещето, беше безсмъртен.

Някъде по това време усвоих номера да се пренасям от настоящето в бъдещето. И оттогава насам не съм престанал да прибягвам до него. Детето от приюта за сираци лесно се превръщаше в младеж с прекрасни и верни приятели (все литературни герои, разбира се), след това младежът стана богат и самостоятелен мъж, който живее в луксозен дом и люби прекрасна чувствена жена.

По-късно по време на войната, мечтите ми се въртяха все около красиви и луксозни неща. Докато потропвах с крака да се стопля на пост, аз си представях как вземам отпуск и заминавам за Париж, там опитвам луксозни блюда, а нощите си прекарвам с изтънчени куртизанки. Когато попадахме под огъня на противниковата артилерия, мен ме нямаше в окопа. По магически начин се пренасях в някоя гора и се изтягах край бистро поточе с любима книга в ръка.

И всичко това действаше, наистина действаше! Изчезвах съвсем като магьосник. В по-късно време, когато действително правех част от тези приятни неща, аз си спомнях за онова ужасно време. И бях сигурен, че съм успял съвсем да избягам от него, че никога не съм бил нещастен. Било е просто кошмар и нищо повече.

Спомням си колко бях шокиран, когато прочетох, че Мерлин се отказва от службата си при крал Артур. Имал неблагоразумието да разкрие тайната на своите магии пред една своя обожателка, той беше обречен на затвор в мрачна пещера. И аз като крал Артур го попитах защо. Защо е било необходимо да разкрие магиите си пред едно младо момиче, а след това да се превърне в негов затворник? Защо е толкова доволен, че ще остане затворен в някаква мрачна пещера цели хиляда години, докато любимият му крал е обречен да загине? Не можех да го разбера. Но сега, когато годините започнаха да натежават върху гърба ми, започнах да чувствам, че съм склонен да направя като него. Вече бях разбрал, че и най-великият герой трябва да има някаква слабост, а моята ще бъде именно тази.

Бях изровил всички версии на легендата за крал Артур и ги бях изчел от кора до кора. В една от тях открих рисунка на Мерлин. Беше мъж с дълга сива брада, а върху коничната му шапка бяха изписани знаците на зодиака. Направих си същата шапка в работилницата на приюта и гордо я разнасях насам-натам. Но един ден ми я откраднаха и повече не я видях. Не ми се искаше де си направя нова. С помощта на тази вещ бях вършил ред магически заклинания — разбрах точно какъв герой ще бъда, какви приключения ще преживея, колко ще бъдат добрите дела в живота ми, какво щастие ще открия за себе си в същия този живот… Шапката ми беше свършила работа и вече можех да фантазирам без нейна помощ. Животът ми в приюта приличаше на сън. В действителност никога не съм бил там. Още като десетгодишно момче бях се превърнал в Мерлин. Бях магьосник и нищо в живота не можеше да ме нарани.

Жанел ме гледаше с лека усмивка на уста.

— Продължаваш и до днес да мислиш, че си Мерлин, нали? — попита ме тя.

— От време на време — признах аз.

Тя отново се усмихна и замълча. Отпихме по глътка вино, след което тя зададе следващия си въпрос:

— Знаеш ли, понякога съм доста своенравна… Само с теб се страхувам да го показвам. Задавал ли си си някога въпроса какво означава да ти е забавно? Например единият от нас завързва другия и го люби както си иска… Да опитаме, а? Дай да те вържа и да ти покажа на какво съм способна! Ще бъде страхотно, тъй като ще си напълно безпомощен!

Изненадах се, тъй като вече бяхме опитвали разни номера от този сорт, но никога не оставахме доволни. Едновременно с това знаех, че няма човек на този свят, който може да ме върже доброволно.

— Няма да стане! — рекох. — Аз мога да те вържа, но ти мен — никога.

— Това не е честно! — обиди се Жанел. — Не играеш по правилата!

— Хич не ми пука! — отсякох. Никой не може да ме връзва и толкоз. — Откъде да знам дали не си намислила да ми палиш кибритени клечки под стъпалата или пък да ми избодеш очите с игла? После може и да съжаляваш, но това няма да ми помогне, нали?

— Божичко, какъв си глупчо! Завързването ще бъде символично — едно тънко шалче през ръцете ти и нищо повече. Ще можеш да се освободиш, когато поискаш. То не може да бъде заплаха. Ти си писател и би трябвало да знаеш какво означава „Символично“.

— Не зная — поклатих глава аз.

Тя се изтегна в леглото и ми пусна една хладна и разочарована усмивка.

— И това ми било Мерлин! Нима си мислиш, че ще съчувствам на нещастното момче от приюта, което си въобразявало, че е велик магьосник? Ти си най-дебелокожото копеле, което познавам и току-що го доказа! Едва ли ще позволиш на жена да те прокълне и да те пъхне в някаква пещера с шалче около китките! Мерлин, Мерлин… ти съвсем не си Мерлин!

Макар и изненадан от тази тирада, аз си имах готов отговор. Не й го казах, разбира се. Защото положително нямаше да разбере простата истина — една друга, далеч не толкова сръчна чародейка я беше изпреварила. Нали бях женен, дявол да го вземе?

На следващия ден се срещнах с Дорън. Той ми съобщи, че преговорите за новия сценарий се отлагат за неопределено време. Причината бил Саймън Белфорт, новия режисьор, който повел тежка битка за по-висок процент.

— Ще имаш ли нещо против да му отстъпиш един-два процента от твоите? — притеснено ме запита моят агент.

— Хич не ми се работи вече по този филм — признах му аз. — Тоя тип Саймън е кретен, приятелчето му Рикети е клептоман по рождение, а въпреки че Келино е голям актьор, той се държи като истински задник! Да не говорим за онзи ебалник Уейгън, който е истински шампион на идиотите! Моля те, Дорън, направи всичко възможно да ме откачиш от тази компания!

Дорън успокоително ми се усмихна.

— Твоят процент зависи пряко от участието ти в разработката на сценария — рече той. — Пише го черно на бяло в договора ти. Ако зарежеш тези типове, те ще си го направят сами и ти ще останеш с пръст в устата. Ще трябва да търсиш помощта на Писателския съюз. Студията предлага договорните условия и ако не ги спазиш, ще трябва да се биеш здравата, за да си получиш парите!

— Все нещо ще остане и от мен, колкото и да променят текста — рекох. — Трудно ще им бъде да ми задигнат всичко!

— Имам една идея — кротко продължи Дорън. — Нали Еди Лансър ти е приятел? Ще поискам да го включат като втори сценарист и ще можете да работите заедно. Той е умно копеле и лесно ще се оправи с онези типове. Ще приемеш ли такова развитие на нещата?

— Прави каквото искаш — рекох аз и уморено махнах с ръка.

Преди да си тръгне, Дорън се обърна и ме попита:

— Защо толкова ги ненавиждаш?

— Защото не им пука за онова, което искаше да създаде Мейломър — отвърнах. Направо скачат от радост, че господ го прибра!

Не беше съвсем така. Мразех ги по-скоро, защото се опитваха да ми кажат какво да пиша и как да го пиша.

Прибрах се в Ню Йорк точно навреме, за да хвана раздаването на „оскарите“, което се предаваше пряко по телевизията. С Валъри винаги гледахме това предаване, излъчвано веднъж в годината. Сега имах особени причини да го гледам, тъй като сред кандидатите за награда беше и един малък тридесетминутен филм, в който участваше Жанел.

Вали донесе кафе и бисквити и двамата се настанихме пред телевизора.

— Дали някой ден и ти няма да си сред тези, които получават награди? — усмихна ми се тя.

— Не — поклатих глава аз. — Моят филм се очертава като истински боклук!

Както обикновено при подобни церемонии, в началото награждаваха по-незначителните творби. Филмът на Жанел получи първа награда за най-добър късометражен филм и лицето й изведнъж изпълни екрана. Беше поруменяло от щастие. Изказването й беше разумно кратко и пропито с достатъчно чувство за скромност, за да прозвучи грациозно. Ето и пълният му текст:

— Искам да благодаря на жените, които направиха този филм заедно с мен. Особено на дизайнера по костюмите Алис де Сантис!

Спомних си за деня, в който разбрах, че Алис обича Жанел далеч повече от мен.

Жанел беше наела за месец една вила в Малибу, на брега на океана. В края на седмицата напусках хотела си и й отивах на гости. В петък следобед си направихме една дълга разходка по брега, после седнахме на терасата и гледахме малките птички, които се стрелкаха ниско над вълните, осветени от едрата калифорнийска луна.

Любихме се в спалнята, надвиснала направо над прибоя. На другия ден станахме късно и направо седнахме да обядваме. Някъде по това време пристигна и Алис. Хапна с нас, а след това извади от чантичката си някаква снимка и я подаде на Жанел. Беше малка снимка, два на три сантиметра.

— Какво е това? — попита Жанел.

— Титулите с името на режисьора — отвърна Алис. — Изрязах ги…

— Но защо?

— Мислех, че ще си доволна.

Внимателно ги наблюдавах. Филмът им наистина беше добър. Жанел и Алис го бяха създали с помощта на още три жени в бранша като едно чисто феминистко начинание. Главната роля играеше Жанел, а режисьор беше Алис. Другите бяха технически сътрудници.

— Но всеки филм има титули с името на режисьора — възрази Жанел.

Дяволът ме накара да се обадя:

— Мислех си, че режисьор на вашия филм е Алис — рекох.

— Тя наистина отговаряше за режисурата — раздразнено ме погледна Жанел. — Но основната работа свърших аз и мисля, че това трябва да бъде отбелязано някъде!

— Господи, Жанел! — поклатих глава аз. — Ти си изпълнителка на главната роля, не ти ли стига? Нима участието на Алис трябва да отмине без внимание?

— Но аз съм точно на това мнение! — надуто отвърна тя. — Сама й предложих да си сложи името като режисьор. Не съм й казвала да изрязва нищо!

— Защо го направи! — обърнах се аз към Алис.

— Жанел действително направи почти всичко, което трябва да прави един режисьор — сдържано отвърна тя. — На мен не ми пука дали името ми ще бъде там. Нека остане само името на Жанел и толкова…

Забелязах, че Жанел потръпва от ярост. Никак не обичаше да я поставят във фалшиво положение, но едновременно с това усещах, че не й се иска да остави на Алис цялата слава за режисурата.

— Да те вземат мътните! — нахвърли се върху мен тя. — Стига си ме гледал така! Аз набавих парите за този филм, аз организирах екипа, който го създаде! Сценария написахме заедно наистина, но без мен едва ли щеше да се получи нещо!

— Добре де, вземи тогава титулите на продуцент — рекох — Защо е толкова важно кого ще изпишете като режисьор?

— Възнамеряваме да представим филма за академична награда — обясни Алис. — Едновременно с това и за наградата „Филмекс“, А при творби от този род най-важен е именно режисьорът, той е авторът… — обърна се към Жанел и добави: — Виж какво, кажи как да постъпим, за мен наистина е все едно…

— Ще сложиш имената и на двете! — реши Жанел. — Но първо твоето!

— Както кажеш — кимна Алис.

Привършихме с обяда и Алис стана да си върви, въпреки молбите на Жанел да остане още малко. Изчаках ги да се целунат и тръгнах да изпратя Алис до колата й.

— Наистина ли ти е все едно? — попитах я аз докато тя включваше двигателя.

— Наистина — рече. — След премиерата всички започнаха да поздравяват мен, а Жанел беше на прага на нервен припадък. Просто така е устроена. А за мен е по-важно тя да е добре, останалото не ме интересува. Разбираш ме, нали?

Усмихнах се и се наведох да я целуна по бузата.

— Не те разбирам — рекох. — Никога не съм разбирал подобни неща.

Върнах се в къщата и потърсих Жанел, но тя не се виждаше никъде. Помислих си, че е отишла да се разходи на спокойствие. И наистина час по-късно я видях да се приближава по плажната ивица. Прибра се в къщата и се качи направо в спалнята си. Отидох да я видя. Омотала чаршафите около главата си, тя безутешно плачеше.

Седнах на ръба на леглото и зачаках. Ръката й се измъкна от завивките и пипнешком потърси моята. Продължаваше да плаче.

— Мислиш, че съм страхотна мръсница, нали? — прошепна тя.

— Не.

— А Алис е толкова благородна!

— Тя ми харесва — рекох. Знаех, че трябва да бъда крайно внимателен. Жанел се страхуваше, да не би да харесам Алис повече. Не като жена, а просто като личност. — Ти ли й каза да изреже тази част от негатива? — попитах аз.

— Не съм — изхълца Жанел. — Сама го е направила.

— Тогава приеми нещата такива, каквито са и престани да мислиш коя е по-благородна и по-готина. Тя е пожелала да направи това като жест към теб и ти трябва да го приемеш. А и сама знаеш, че ти се иска точно това…

Пак се разрева. Беше близо до истерията. Реших да й направя супа, а след това й дадох да изпие хапче валиум. Скоро заспа и не се събуди чак до другата сутрин.

Следобед седнах, на терасата да почета. После гледах пустия плаж и вълните. Гледах ги докато небето започна да светлее.

Най-сетне Жанел се събуди. Беше десет часа сутринта, една прекрасна калифорнийска утрин в райското кътче, наречено Малибу. Веднага усетих, че се чувства неудобно с мен и предпочита да прекара деня по-далеч от моята персона. Искаше й се да звънне на Алис и да бъдат заедно. Казах й, че съм получил съобщение по телефона да се върна по спешност в студията. Тя не пропусна да изиграе ролята си и започна да протестира, но очите й блеснаха от задоволство. Умираше да се обади на Алис и да й докаже обичта си.

Дойде да ме изпрати до колата. Носеше огромна шапка със сламена периферия. С подобна шапка повечето жени биха изглеждали направо грозни. Но Жанел изглеждаше прекрасно, голямата шапка с увиснала периферия само подчертаваше красивото лице и безупречната й фигура. Беше обула шити по поръчка прани джинси, които прилепваха към тялото й като истинска кожа. Спомних си как една вечер й казах, че за създаването на такова безупречно и подчертано женствено дупенце като нейното са се трудили поколения красиви жени. Казах й го, за да я ядосам, тъй като прекрасно познавах феминистките й възгледи.

Но за моя изненада тя остана доволна. Спомних си още, че винаги е била малко сноб, винаги се е гордяла с произхода си от стара и аристократична фамилия.

Целуна ме за сбогом с поруменяло лице. Не можеше да скрие радостта си, че се махам. Какво ли щях да правя в скучния хотел, докато двете с Алис се забавляват тук, помислих си аз и леко въздъхнах. По дяволите, рекох си — Алис действително заслужава да бъде щастлива, докато с мен нещата съвсем не стояха така. Веднъж Жанел каза, че тя представлява практично разрешение на емоционалните ми проблеми, но аз съвсем не съм същото разрешение за нейните.

Телевизорът продължаваше да работи. Предаваха специалното мемориално слово в чест на Мейломър. Валъри ме попита дали е бил добър човек. Кимнах й утвърдително с глава. След края на предаването ми зададе друг въпрос:

— Познаваш ли някой от тези, които показваха?

— Да.

— Кои?

Споменах името на Еди Лансър, получил „оскар“ за най-добър сценарист, но името на Жанел премълчах. За миг си помислих, че Вали ми залага капанче, затова след кратък размисъл добавих, че познавам и русото момиче, което беше спечелило една от наградите в началото на програмата.

Жена ми ме погледна, но не каза нищо.

40.

След една седмица Дорън ме повика за ново съвещание в Калифорния. Каза, че е успял да убеди „Три-Калчър“ да приемат за втори сценарист Еди Лансър. Заминах. Висях с часове на отегчителните съвещания, разговарях с разни досадни типове, които познавах само по физиономия. После не издържах и отново се обадих на Жанел. Бях неспокоен и уморен, а Калифорния далеч не ми се струваше толкова привлекателна.

Една вечер Жанел каза:

— Имаш страхотно добро мнение за брат си. Защо?

— Предполагам, защото за мен е бил не само брат, а и нещо като баща — отвърнах.

Виждах, че й е страшно интересно да разбере как сме живели сами, като кръгли сирачета. Представата за такъв живот докосваше драматичната струна в душата й. Усещах, че прехвърля в главата си всичко, което беше чела и гледала за живота на сираците. Две очарователни момченца, които сами се борят с живота. Жива картинка от приказките на Уолт Дисни!

— Май пак ти се слушат истории за сирачета, а? — попитах. — Каква да бъде тази — с хепиенд или истинска? Предпочиташ истината или красивата лъжа?

— Опитай с истината — отвърна след кратък размисъл тя. — Ако не ми хареса, ще те накарам да ми разкажеш и красивата лъжа.

Разказах и как всички посетители на приюта са искали да осиновят Арти, а на мен не са обръщали внимание.

— Горкичкият! — иронично промълви Жанел и извърна глава да ме погледне.

Вероятно е открила нещо странно в израза на лицето ми, защото ръката й потърси моята и здраво я стисна.

Една неделя възпитателите ни накараха да облечем новите дрехи — светлосини сака, колосани ризи, тъмносини връзки, бели фланелени панталони и бели обувки. Това означаваше, че предстои сгледа за осиновяване. Аз бях на седем, а Арти на девет години. Изчеткаха ни, сресаха ни и ни поведоха към кабинета на главната възпитателка. Там ни очакваше някаква млада двойка. Процедурата предвиждаше да ни представят, да се ръкуваме като добре възпитани млади джентълмени, а след това да поддържаме учтив разговор за опознаване. После щяхме да се разходим из огромния парк на приюта, заобиколил отвсякъде училищните сгради и футболното игрище. Ясно си спомням, че зяпнах от възхищение, когато видях колко е красива жената от младата двойка. Макар и едва седемгодишен, аз моментално се влюбих в нея. Очевидно и съпругът й изпитваше подобни чувства, макар и да не беше много възхитен от идеята за осиновяване. След няколко минути ми стана ясно и друго — жената е възхитена от Арти, но не и от мен. Не можех да я обвинявам за това — дори и на девет години Арти си беше красив като киноартист. Чертите на лицето му бяха безупречни. Хората казваха, че си приличаме и не е трудно да разберат, че сме братя, но аз добре знаех, че не съм нищо повече от едно несъвършено копие на брат си. Калъпът на господ е бил такъв — стигнал е само за една добра отливка. При него всички черти бяха ясни и правилни, докато за мен материалът не беше стигнал и ясно си личаха прибавките — по-дебели устни, по-несъразмерен нос. Арти притежаваше деликатната хубост на момиче, докато аз имах по-едър кокал и бях по-груб. До този неделен ден обаче не бях проявявал завист по отношение на безупречната му външност.

Вечерта ни съобщиха, че другата неделя съпружеската двойка отново ще дойде и тогава ще се реши дали ще бъдем осиновени и двамата или само един от нас. Казаха ни още, че тези хора са изключително богати и поне един от нас трябва да бъде осиновен.

Главната възпитателка проведе с нас наистина откровен разговор — от онези, които възрастните провеждат с децата, за да ги предпазят от проявата на лоши чувства като ревност и завист, да ги подтикнат да бъдат благородни духом като истински светци. И които, разбира се, забравят, че говорят все пак с деца.

Слушахме и кимахме. Казвахме по едно „да, госпожо“ без да разбираме за какво става въпрос. Но макар и едва седемгодишен, аз прекрасно знаех какво ще стане. Следващата неделя брат ми ще замине с богатата и красива госпожа, а аз ще си остана в приюта.

Дори като дете Арти беше адски лоялен. Но през онази седмица бяхме наистина разделени — за пръв и последен път в живота ни. В понеделник, по време на редовния футболен мач, аз отказах да го взема в моя тим. В областта на спорта бях пълновластен господар. През всичките шестнадесет години в приюта неизменно бях най-добър сред връстниците си и това ми даваше правото да избирам своите съотборници за различните игри. Пръв избирах винаги Арти. С изключение на споменатия понеделник. По време на мача го гонех из игрището и правех всичко възможно да му причиня болка. Днес, тридесет години по-късно, все още ясно помнех смайването, което се беше изписало на лицето му. По време на хранене сядах далеч от него, а вечер в спалнята не му обръщах никакво внимание. След един друг мач през същата седмица той бавно тръгна да се прибира към съблекалнята, а аз с добре премерен шут насочих топката право в главата му. Ударът беше силен и точен и той падна на земята. Не го направих с мисълта да му причиня болка. За едно седемгодишно момче ударът беше направо страхотен. Дори днес се учудвам на злобата, която вложих в него. Арти стана, изтупа праха от дрехите и си тръгна.

Никога не се опита да ми върне. А това още повече ме озлоби. Измислях какви ли не унижения, а той само ме гледаше с ням въпрос в очите. Знаех, че ще го изкарам от нерви само с едно — двамата вършехме различни услуги срещу заплащане на по-големите момчета, а събраните петаци Арти слагаше в един стъклен буркан, който държеше заключен в гардеробчето си. Беше адски спестовен. В петък следобед нарочно пропуснах мача и откраднах буркана. Изтичах в парка и то зарових, без дори да преброя парите. Видях само, че е пълен почти догоре с медни и сребърни монети. Арти откри липсата му едва на следващата сутрин. Погледна ме с невярващ поглед, но нищо не каза. От този момент и той започна да ме отбягва.

Следващият ден беше неделя и двамата трябваше да се явим в кабинета на главната възпитателна с официалните си дрехи за осиновяване. Станах преди закуска и изтичах да се скрия в горичката зад приюта. Знаех какво ще стане — Арти ще си облече костюмчето, красивата жена ще го вземе със себе си и аз никога вече няма да го видя. Добре поне, че му свих парите! Легнах в храсталаците и заспах. Когато се събудих вече се здрачаваше и тръгнах да се прибирам. Отведоха ме в кабинета на главната възпитателка и там си получих заслуженото наказание — двадесет пръчки по петите с дървена чертожна линия. Окото ми не мигна, макар адски да болеше.

Когато се прибрах в спалнята с изненада видях, че Арти седи на леглото си и кротко ме чака. Не можех да повярвам на очите си. Спомням си само, че когато Арти ми прасна един здрав шамар, сълзите потекоха по лицето ми.

— Къде са парите ми? — гневно попита той.

След това се нахвърли върху мен, риташе ме, хапеше ме… Накрая не издържах, грабнах го и го тръшнах на леглото. Гледахме се като разсърдени котараци и пъхтяхме.

— Твоите пари не ми трябват! — рекох.

— Ти ги открадна! — обвини ме Арти. — Не се опитвай да лъжеш!

— Не съм! — упорствах аз.

С това разговорът ни приключи. А на другата сутрин бяхме отново братя. Всичко стана такова, каквото си беше преди. Арти нито веднъж не отвори дума за парите си, а и аз никога не му казах къде съм ги заровил.

Години наред не разбрах какво се е случило в онзи неделен ден. Най-сетне Арти отстъпи и ми разказа всичко. Когато открил, че ме няма, той отказал да облече официалните си дрехи, крещял и проклинал, дори се опитал да удари възпитателката. За което, разбира се, получил своята порция от бой с пръчка. Но съпружеската двойка настоявала да го види. Той заплюл красивата жена и я нарекъл с всички мръсни имена, които знае едно деветгодишно момче. Сцената била ужасна и му спечелила нов бой от страна на възпитателката.

Млъкнах, а Жанел стана да си напълни чашата с вино. После се наведе над мен и каза:

— Много искам да ме запознаеш с Арти!

— Няма да стане — рекох. — Всичките ми гаджета се влюбваха в него и това започва да ми писва. Ожених се за жена си само защото беше единствената, която не прояви интерес към брат ми!

— А какво стана с буркана?

— Не го потърсих повече — рекох. — Представях си как някое момче след мен ще го намери и ще реши, че му е пратен в дар от някой добър магьосник. Вече не ми трябваше този проклет буркан!

Жанел отпи глътка вино и после ревниво, както винаги ставаше въпрос за моите чувства, попита:

— Ти много го обичаш, нали?

На така поставен въпрос не можех да отговоря. Някак не можех да си представя, че думата „любов“ се свързва с брат ми или който и да било мъж. А и Жанел прекалено често я употребяваше. Замълчах си.

Друга вечер започнахме спор относно правото на жените да въртят секс толкова свободно, колкото го правят мъжете. Привидно се съгласявах с доводите й, но вътре в себе си изстивах от злобна ревност.

— Имаш право, разбира се — рекох. — Единственият проблем знаеш ли къде е? Жените са биологически непригодни за тоя номер!

— Това пък откъде го измисли? — смаяно ме погледна тя. Побесня едва след като видя коварната ми усмивка.

— Можем да се чукаме толкова свободно, колкото и вие! Хич не ни пука! На практика именно мъжете вдигат пушилката и превръщат секса в най-важното нещо на света! Вие сте прекалено ревниви, чувството ви за собственост е страхотно развито, а ние непременно трябва да се подчиняваме.

Именно този капан чаках.

— Не си ме разбрала правилно — рекох спокойно аз. — Но нима не си чувала, че шансовете на мъжете да пипнат трипер при някоя случайна връзка са три пъти по-малки от тези на жената?

Тя млъкна и объркано ме погледна. Харесвах този по детински смаян израз на лицето й. Подобно на болшинството съвременни хора и тя не знаеше почти нищо за венерическите заболявания и начините на тяхното разпространение. А и аз самият се образовах по въпроса едва след като започнах да изневерявам на жена си. Големият ми кошмар беше да не хвана я трипер, я сифилис, а после да го лепна на Валъри. Главно по тази причина умирах от яд, когато Жанел ми разказваше за похожденията си.

— Казваш това, за да ме изплашиш, нали? — попита Жанел. — Познавам те, момченце! Почнеш ли да говориш с професионална убеденост, значи си решил да ме изментиш нещо!

— Това си е чистата истина — възразих аз. — Десет дни след злополучния контакт мъжът прокапва и разбира, че е заразен. Докато повечето жени изобщо не подозират, че са пипнали трипер. Петдесет до осемдесет процента от тях нямат никакви симптоми в продължение на седмици и месеци. Най-много да получат по някое бяло течение. Но през този период започват да миришат на спарени гъби!

Жанел избухна в буен смях, тръшна се на леглото и зарита с крака.

— Е, сега вече съм напълно убедена, че дрънкаш врели-некипели!

— Няма майтап, така си е — рекох. — Но ти засега си здрава, иначе щеше чак тук да ми мирише… — надявах се, че шегите ще прикрият злобата, която ме обземаше. — Обикновено жените разбират, че са заразени чак когато партньорът им реши да им го съобщи.

— Много ти благодаря! — рече Жанел и рязко се изправи. — Да не искаш да кажеш, че си лепнал нещо и ми е време да ида на доктор?

— Нищо ми няма — отвърнах. — Мога да лепна нещо само от теб или от жена ми!

— А жена ти е извън всяко подозрение, нали? — иронично ме изгледа тя.

— Точно така.

— За твое сведение, аз ходя веднъж месечно на гинекологичен преглед — отсече тя. — И там се подлагам на всички необходими изследвания!

— Това не е достатъчно — продължих да се усмихвам аз.

— Единственият начин да разбереш дали си болна е да ти се направи посявка. Гинеколозите не се занимават с подобни неща. Взема се проба от влагалището и се слага в бурканче с една светлокафява течност. Пробата е много капризна й никога не дава стопроцентова гаранция…

Тя започна да показва очевидни признаци на интерес и аз побързах да хвърля въдицата.

— А ако си мислиш, че ще надхитриш системата като духнеш на мъжа, в когото се съмняваш, ще ти кажа още една неприятна новина — при оралния секс шансовете на жената за зараза са много по-големи от тези на мъжа, който прави същото!

— Това не е честно! — извика Жанел и скочи от леглото.

И двамата се разтърсвахме от смях.

— Триперът е нищо — продължих да я кова аз. — Сифилисът е опасен. Ако духнеш на някой сифилитик, имаш всички шансове да си отгледаш някоя и друга малка пъпчица по устните, вътрешността на устата и дори на сливиците. А това ще сложи край на актьорската ти кариера, нали? Трябва да внимаваш за тъмночервена пъпчица, която постепенно се превръща в раничка, но не кърви. Най-лошото е, че след няколко седмици симптомите изчезват, но болестта вече се е настанила в организма ти и се превръщаш в бацилоносител. Понякога се получава леко изприщване, а върху дланите и петите се появяват червени петънца… — при тези думи взех единият й крак и започнах да го разглеждам.

— Слава богу, все още нямаш такива симптоми — добавих аз.

Беше възхитена, но не можеше да разбере причините, поради които й изнасям тази лекция.

— А мъжете? — попита. — Всичко ли ви се разминава, мръсници такива?

— Не, разбира се — отвърнах. — Най-често усещаме, че лимфните възли под стомаха ни са възпалени и сякаш са ни пораснали нов чифт ташаци. Е понякога ни пада и косата… Някога наричали сифилиса „подстригване“, знаеш ли? Все пак не е фатално. Пеницилинът е страшно добро лекарство за тази болест. Но все пак повтарям — мъжете разбират, че са болни, а жените — не. Ето я основната причина, поради която вие не сте годни за сексуалната свобода, за която толкова силно мечтаете!

Жанел беше зашеметена.

— Всичко това ти доставя удоволствие нали, мръсник такъв?

Започваше да проумява играта ми.

— Не е толкова ужасно, колкото звучи — продължих с равен глас аз. — Дори никога да не откриеш, че имаш сифилис, все някой тип ще ти го каже, ей така, от добро сърце. А и в продължение на цяла календарна година не си заразна и не можеш да го лепнеш на никого! — млъкнах за момент, усмихнах й се сладко и продължих: — Ако не си бременна, разбира се. В такъв случай детето ти ще си има сифилис по рождение…

Тя потръпна.

— След изтичането на тази година, две трети от заразените жени продължават да си живеят като преди — продължих аз. — Остават си здрави и никого не заразяват…

— А останалата една трета? — подозрително ме погледна Жанел.

— Тя е обречена на сериозни неприятности — рекох. — Сифилисът уврежда сърцето и кръвоносните съдове. Може да остане в латентно състояние десет, дори двадесет години. Но след това води до лудост, парализа, слепота. Нанася сериозни поражения на белия и черния дроб. Така че, скъпа, просто нямате късмет!

— Дрънкаш ми всичките тези ужасии просто защото искаш да ти бъда вярна! — отсече тя. — Така ме плашеше майка ми, когато бях петнадесетгодишна и тя се страхуваше да не надуя корема…

— Това е вярно — рекох. — Но го подкрепям с проверени от науката факти. От морална гледна точка нямам нищо против. Можеш да се чукаш с всеки, с когото пожелаеш. Не си моя собственост!

— Престани да се правиш на умник! — кипна тя. — Сигурно вече са открили хапче и против този противен сифилис! Гълташ го като тези срещу забременяване и си окей!

— Възможно е — рекох аз с максимално откровен глас. — Всъщност зная за такова средство от години — гълташ таблетка от петстотин милиграма пеницилин един час преди секса и това е напълно достатъчно да прогониш сифилиса. Лошото е, че не знаеш дали на практика се е получило така и дали няма да идеш на кино след десетина-петнадесет години! Лесно можеш да сбъркаш и да глътнеш таблетката прекалено рано или прекалено късно. А проклетите спирохети само това и чакат — започват да пълнеят и да се размножават като луди! Знаеш ли как изглеждат спирохетите? Като миниатюрни коркови тапи. Пълнят кръвта ти, проникват в тъканите и организмът постепенно се натравя. За известно време лекарствата могат да предпазят клетките от разширение и инфекцията е блокирана. Но след известно време спирохетите стават резистентни на пеницилина и на практика той започва да подпомага тяхното размножаване. На пазара вече има известни средства за профилактика. Например влагалищният крем „Проганаси“, който се използва като противозачатъчно. Наскоро учените открили, че той действа и против вирусите на венерическите болести, така че с един куршум удряш два заека. Сега, като говорим по този въпрос, ми идва на ум, че моят приятел Осейно редовно се зареждаше с пеницилин, преди да ощастливи поредната си почитателка…

Жанел се разсмя.

— Излиза, че за мъжете всичко е окей. Чукате каквото ви падне и си свиркате! Но я ми кажи коя жена знае кого и кога ще чукне два часа предварително?

— Готов съм да ти дам един съвет — жизнерадостно предложих аз. — Никога не се чукай с хлапаци между петнадесет и двадесет и пет години. В тази възрастова група мъжете имат десет пъти повече венерически болести от останалите. И още нещо — преди да си легнеш с някой мъж, не пропускай да го забелиш!

— Какво? — учуди се тя. — Звучи отвратително!

— Хващаш му члена така, сякаш се готвиш да го задоволиш ръчно — обясних аз. — Дърпаш кожичката назад и гледаш дали няма да се появи някоя жълтеникава на цвят капчица. Появи ли се — обувай гащичките и изчезвай! Този тип е заразен! Проститутките прибягват до този метод…

Още докато приказвах, започнах да разбирам, че съм отишъл твърде далеч. Тя ме гледаше със студен поглед, но вече не можех да се спра:

— Съществува и херпесът. На практика това не е венерическо заболяване и от него страдат предимно необрязаните мъже. Но то може да причини рак у матката на жената. Ето ти и една кратка равносметка: чукаш ли се наляво-надясно, лесно можеш да хванеш сифилис или рак. А при мъжете тези опасности липсват и именно поради тази причина жените не трябва да търсят свободната любов наравно с мъжете!

— Браво на професора! — изръкопляска Жанел. — След тази чудесна лекция, положително ще се прехвърля окончателно на жените!

— Не е лошо като идея! — рекох.

Беше ми лесно да го кажа, тъй като не изпитвах никаква ревност по отношение на лесбийските й наклонности.

41.

Месец по-късно отново се върнах в Калифорния. Обадих се на Жанел и се разбрахме да вечеряме заедно, а след това да отидем на кино. Долових известна студенина в гласа й и това ме разтревожи. Тръгнах към дома й готов на всякакви изненади.

Отвори ми Алис. Целунах я и я попитах как е Жанел. Тя извъртя очи и аз разбрах, че приятелката ни е побесняла. Е, оказа се, че не е бясна, а просто смешна. Появи се в дрехи, които никога не бях виждал да носи.

На главата си беше поставила бяла панама с червена панделка. Периферията й беше юнашки кривната и под нея предизвикателно проблясваха златистокафявите очи. Върху тялото й имаше безупречно скроен мъжки костюм от коприна или подобна на коприна материя. Панталоните бяха съвсем прави и с маншети на крачолите. Ризата й също беше от бяла коприна, а вратовръзката й беше великолепна с червено-сивите си ивици. Като връх на всичко в ръцете й се въртеше изящно бастунче в кремав цвят на фирмата „Гучи“, а върхът му предизвикателно беше опрян в стомаха ми. Беше решила да се разкрие на света и предизвикателно демонстрираше своята бисексуалност.

— Какво ще кажеш? — усмихна се в очакване тя.

— Страхотна си! — рекох. — Къде искаш да вечеряме с този тоалет?

Тя се облегна на бастунчето и ми отправи един хладен поглед.

— Мисля да хапнем в „Скандия“, а след това да прескочим до някой нощен локал. Никога досега не си ме водил на подобни места!

По начало избягвахме модерните ресторанти, а в нощни заведения и кракът ми не беше стъпвал. Съгласих се, тъй като смятах, че разбирам какво иска да направи. Искаше да ме принуди да призная пред целия свят, че я обичам въпреки обратните й наклонности, искаше да провери как ще понеса подмятанията и насмешливите погледи зад гърба си. Мнението на другите обаче изобщо не ме интересуваше. Отдавна бях приел фактите такива, каквито са.

Прекарахме чудесно. В ресторанта всички гледаха към нашата маса. Признавам, че Жанел изглеждаше действително страхотно. Беше едно по-русо и далеч по-красиво копие на Марлен Дитрих, в стил южняшка красота, разбира се. Защото въпреки специалното облекло и още по-специалното поведение, от нея се излъчваше женственост като пълноводна река. Знаех, че ще ме намрази, ако й го кажа. Защото продължаваше да си въобразява, че ме наказва в такъв вид сред обществото.

Постоянно си повтарях колко неповторима женственост се излъчва от нея в леглото и това ми помагаше леко да приемам мъжкаранската й роля. За онези, които ни гледаха, това беше нещо като двойна шега. Наслаждавах се на ситуацията, но внимавах Жанел да не разбере това. Тя очакваше да се ядосам и внимателно наблюдаваше всеки мой жест. Отначало остана разочарована от факта, че не ми пука, а после се зарадва.

Направих опит да се измъкна от посещението на нощно заведение, но тя беше категорична. Отидохме да изпием по едно питие в „Поло Лаундж“, където за нейно огромно удоволствие заварихме куп общи приятели. На една маса седеше Дорън, а малко по-нататък видях ухилената физиономия на Джеф Уейгън. И двамата се блещеха насреща ни. Жанел игриво им помаха, после се извърна към мен:

— Не е ли чудесно да се отбиеш някъде за едно питие и да откриеш там всичките си приятели?

— Наистина е чудесно — усмихнах се в отговор аз.

Малко преди полунощ я заведох обратно у дома й. Тя ме потупа по рамото с тънкото бастунче и с леко разочарование призна:

— Справи се отлично, момчето ми!

— Благодаря — отправих й аз един галантен поклон.

— Ще ми се обадиш ли утре?

— Разбира се.

Вечерта наистина беше чудесна. С наслада приемах промененото отношение на оберкелнери, портиери, а дори и на момчето от паркинга. Най-сетне Жанел се реши да напусне прикритието си.

Малко след този инцидент започнах да я обичам и като личност. Това означава, че нито искам да я скъсам от чукане, нито искам да потъвам в дълбоките й очи докато ми се завие свят, нито пък ми се ще да разкъсам със зъби сладката й устица. Беше по-скоро другото — онова, което ме караше да стоя буден по цели нощи и ненаситно да слушам историите й. Господи, тя наистина ми разказа живота си от игла до конец, но и аз направих същото. Казано с две думи, дойде време да проумея, че функциите й в моя живот съвсем не се изчерпват с това да ме направи щастлив и да ми доставя наслада. Разбрах, че трябва да я направя малко по-щастлива, отколкото изглежда в момента, че не трябва да се дразня, когато тя не успее да направи същото с мен.

С това съвсем не искам да кажа, че се превърнах в един от онези типове, които са влюбени в дадено момиче само защото това ги прави нещастни. На практика никога не съм разбирал подобно състояние. Винаги съм бил привърженик на тезата, че трябва да получа своя дял от всяка сделка и взаимоотношение — в живота, в литературата, в брака, в любовта, а дори и в бащинството.

Нямах намерение да я правя щастлива с разни дребни подаръчета, от които удоволствие да изпитвам и аз. Нито пък да я развеселявам, когато е в лошо настроение — защото това е най-баналното от всички препятствия, които мъжът иска да отстрани, за да постигне задоволяване на собствените си капризи.

Любопитно беше, че започнах да я обичам като човек именно, след като ми беше „изневерила“, след като се понамразихме и след като научихме всичко един за друг.

„Аз съм добра“, често казваше тя, съвсем по детински. И наистина беше добра. Праволинейна и честна във всичко, което действително беше важно за нашата връзка. Е, наистина много й се искаше да кръшне с някой друг, независимо дали е мъж или жена, но какво от това? Никой не е съвършен! Все още харесваше филмите, които харесвах и аз, мненията ни за филмите, които гледахме и хората, с които се запознавахме, все така съвпадаха. Лъжеше ме с единствената цел да ме щади. А когато ми казваше истината, го правеше както за да ме нарани (отмъстителността й откровено ми харесваше), така и от страх, да не би да науча истината от друг човек и това да ме нарани още по-дълбоко.

Разбира се, с течение на времето открих, че животът й е способен да ме наранява по най-различни начини. Беше наистина сложен живот, особено за хора, които не притежават такъв.

И тъй, най-сетне от връзката ни отпаднаха всички илюзии, всякакъв фалш. Станахме изключително близки приятели и аз я обичах такава. Възхищавах се на куража й, на начина, по който посрещаше неизбежните разочарования на професията, на всички толкова объркани подробности от личния й живот. Всичко това разбирах чудесно и бях изцяло на нейна страна.

Но къде отиде опиянението, на което толкова се радвахме в началото? Защо сексът ни изгуби част от фантастичната си привлекателност, макар все още да беше по-добър от всичко, което познавах? Защо вече не сме толкова възторжени един от друг, колкото бяхме преди?

Всичко е магия. Бяла или черна, но магия. Вещици, алхимия, дяволски заклинания, зловещи проклятия. Нима наистина е вярно, че съдбата ни зависи от разположението на звездите, а кървавочервената луна прави живота ни безполезен и пуст? Може ли да бъде истина твърдението, че безбройните галактики определят съдбата на всеки от нас, за всеки кратък миг, изживян на малката точица, наречена Земя? Вярна ли е простата истина, че никога не можем да бъдем щастливи без фалшивите илюзии?

Във всяка връзка настъпва момента, в който на жената сякаш й писва да гледа самодоволната мутра на партньора си. Тя разбира се, отлично знае, че той е щастлив благодарение на нея. Знае, че това е нейното удоволствие, а дори и задължение — да го прави щастлив. Но в крайна сметка винаги стига до извода, че този мръсник просто я използва. Това особено често става, когато мъжът е семеен, а жената — не. Защото при подобна ситуация той, а не тя, решава своите проблеми.

После настъпва момента, в който единият от партньорите иска битка, а едва след това любовна наслада. Жанел скоро стигна до този момент. Обикновено успявах да я обуздая, но понякога и на мен ми се приискваше да усетя миризмата на барута. Това най-често се случваше, когато тя изпадаше в безсилна ярост от факта, че нямам никакви намерения да се развеждам и не й правя никакви намеци за промяна на създалите се между нас отношения.

Една вечер ходихме на кино, а после, макар и много късно, отидохме да спим в крайморската й вила в Малибу. От прозореца на спалнята се виждаше широката сребърна пътека на луната върху спокойната океанска повърхност. Изведнъж ми заприлича на кичур коса, разстлан върху тъмна възглавница.

— Хайде да си лягаме — рекох, изгарящ от желание да я любя. Както винаги.

— Ох, господи! — въздъхна тя. — Няма ли да престанеш да ми се точиш като гимназист?

— Не ти се точа — рекох. — Просто искам да те любя.

И до такива сантименталности бях стигнал вече.

Тя ми хвърли един презрителен поглед с влажните си златисти очи.

— Писна ми от проклетата ти невинност! — протегна ръка за цигарите и добави: — Приличаш на прокажен, който си е забравил звънчето!

— Греъм Грийн — безпогрешно определих произхода на сравнението аз.

— Я върви по дяволите! — изруга ме тя, но после не издържа и се засмя.

Ето докъде ни доведе стремежът да й казвам само истината. А тя искаше да я лъжа. Искаше да я засипвам с всички глупости, които женените мъже предлагат на извънбрачните си симпатии. Нещо от сорта на „ние с жена ми сме в развод“, „ние с жена ми не сме спали от години в едно легло“, „ние с жена ми сме нещастни заедно, но се търпим заради децата“. Не казвах нищо подобно, просто защото не отговаряше на истината. Аз обичах жена си, спяхме на едно легло, имахме съвсем редовен и нелош секс, бяхме щастливи. Макар и двойствен, животът ми изглеждаше чудесен и нямах никакво намерение да го променям. Толкова по-зле за мен.

След като се засмя Жанел се насочи към банята и каза, че след малко ще е окей. Винаги вземахме една гореща вана заедно, преди да си легнем. Миехме си гърбовете, играехме си във водата, а после скачахме в дебелите хавлии. Подсушавахме се и се мушкахме под чаршафите.

Но сега тя не легна, а запали цигара. Това беше ясен сигнал, че сражението е близо. От чантичката й изпадна шишенце с хапчета за повишаване на тонуса и това ме ядоса. Следователно и аз бях готов за сражението. Любовното ми настроение отлетя.

Проклетото шишенце събуди рой неприятни представи в съзнанието ми. Вече далеч не бях толкова сляпо влюбен в нея, тъй като отдавна знаех, че има любовница, а нерядко преспива и с мъже докато аз съм в Ню Йорк при своето семейство. При вида на хапчетата ми хрумна, че вероятно ще глътне едно-две, за да може да приеме ласките ми. Сигурно днес вече го е правила с друг и по тази причина й липсва особено желание. Усети ме моментално.

— Не знаех, че си чела Греъм Грийн — рекох. — Това хрумване за звънчето на прокажения хич не е лошо. А ти си го запомнила специално заради мен, нали?

Златистокафявите й очи се сведоха към димящата цигара. Русата коса се спусна над лицето й и скри деликатните му черти.

— Точно така — отвърна. — Ти можеш да се прибираш у дома и да си лягаш при жена си, но ако аз имам други любовници, това означава, че съм курва и нищо повече! А вече дори си престанал да ме обичаш!

— Все още те обичам — възразих аз.

— Но не като преди, нали?

— Обичам те достатъчно, за да искам да те любя, а не просто да си хвърля семето! — отсякох аз.

— Ох, ти си невероятно лукав тип! — въздъхна тя. — Хем си невинен, хем си лукав! Току-що призна, че вече не ме обичаш силно като преди. Призна го така, сякаш аз те подведох и ти неволно се изпусна. Но всъщност искаше да ми го кажеш, нали? Защо? Защо жените да не могат да обичат някого и едновременно с тона да си имат и по-незначителни връзки? Ти винаги си ми казвал, че продължаваш да обичаш жена си, но мен повече ме обичаш. Че с мен е по-различно. Защо тогава да не бъде различно и за мен? Защо да не бъде различно за всички жени? Защо да нямаме сексуалната свобода на мъжа и едновременно с това да се радваме на любовта на един определен човек?

— Защото когато раждаш винаги знаеш, че детето е твое, а мъжете никога не могат да бъдат сигурни! — отвърнах аз. Казах го просто ей така, почти на шега.

Но тя рязко отметна завивките и се изправи в широкото легло.

— Не, не мога да повярвам на ушите си! — смаяно прошепнаха устните й. — Ти не си казал нищо подобно, не можеш да го кажеш! От твоята уста не могат излязат такива отвратителни думи!

— Пошегувах се — успокоих я аз. — Но искам да знаеш, че в момента говориш глупости. Искаш да те обожавам, да бъда лудо влюбен в теб, да се отнасям с теб като с девствена принцеса. Така, както са го правили някога, в Средновековието. Но едновременно с това отричаш всички добродетели, върху които се гради сляпата и всеотдайна любов. За теб е греховна и еретична самата мисъл, че жената може да принадлежи на един-единствен мъж и този мъж да се грижи за живота й, да бъде отговорен за съдбата й. Ти искаш мъжете да те обичат като Светия Граал, но едновременно с това да живееш свободно като птичка. Не приемаш, че моите ценностни разбирания също подлежат на преоценка — така, както и твоите. Не мога да те обичам така, както ти искаш. Нито пък така, както те обичах в началото.

Тя се разплака.

— Господи, колко много се обичахме! Знаеш ли, че приемах да задоволя възбудата ти дори когато главата ми се пръскаше. Вземах „Перкодан“ преди да си легнем. Исках да го правя, харесваше ми. А днес сексът ни вече не е така добър, не можеш да го отречеш. Особено след поредния откровен разговор.

— Истина е — рекох.

Това я накара отново да побеснее. Гласът й изтъня и ми заприлича на паче крякане.

Очакваше ме тежка нощ. Въздъхнах и се пресегнах към цигарите на масичката. Много е трудно да запалиш цигара, когато точно над главата ти виси окая работа на една наистина красива жена. Все пак успях да се справя, без да й обгоря косъмчетата. Ситуацията беше толкова комична, че тя не издържа, падна по гръб на леглото и се разтърси от смях.

— Права си — рекох. — За всичко си права. Но знаеш, че съществуват и някои чисто практически аргументи в полза на верните жени. Вече ти казах за венерическите болести. Не забравяй, че колкото повече мъже чукаш, толкова по-голям е шансът да получиш рак на матката!

— Лъжец такъв! — засмя се Жанел.

— Няма майтап! — продължавах да се правя на сериозен аз. — Всички стари табута си имат съответната практическа основа.

— Мръсни копелета! — въздъхна Жанел. — Всички вие сте гадни и мръсни копелета, родени с късмет!

— Такъв е живота — примирително рекох аз. — Друг път не викай толкова, защото много ми приличаш на патока Доналд!

В отговор получих удар с възглавница. Това ми даде повод да я сграбча в ръцете си. В крайна сметка пак дойдохме на думата си — започнахме яростно да се любим.

След известно време се отпуснахме по гръб и запалихме една обща цигара.

— Въпреки всичко, правото е на моя страна — замислено промълви Жанел. — Мъжете не са честни. Жените също имат право да имат неограничен брой сексуални партньори. Кажи ми честно, не е ли така?

— Така е — отвърнах и наистина го мислех. Дълбоко в душата си знаех, че имам право. Знаех го в интелектуален смисъл, разбира се.

Тя се сгуши до мен и каза:

— Точно за това те обичам! Наистина разбираш нещата, дори когато си обладан от свинските помисли на мъжкар! Когато направим революцията, аз ще съм тази, която ще ти спаси кожата, да знаеш! Ще кажа, че си добър мъжкар, просто си бил заблуден…

— Много ти благодаря — рекох.

Тя натисна фаса в пепелника и загаси лампата. След това тихо попита:

— Нали не ме обичаш по-малко само защото спя и с други?

— Не — отвърнах.

— Знаеш, че те обичам дълбоко и искрено, нали?

— Да.

— И не ме мислиш за курва само защото правя това, нали?

— Не — рекох. — Хайде, заспивай — посегнах да я прегърна, но тя се отмести.

— Защо не напуснеш жена си и не се ожениш за мен?

— Защото и така ми е добре — рекох.

— Мръсно копеле! — рече тя и ме ръгна с пръст в ташаците.

Викнах от болка и се прикрих с ръце.

— Какво си въобразяваш? — запитах, наистина раздразнен. — Че ще оставя жена си, само защото съм лудо влюбен в теб? Само защото обичам да разговаряме? Само защото ми допадаш в леглото повече от всяка друга?

Тя не можа да разбере дали говоря сериозно или се шегувам. Накрая реши, че сигурно се шегувам, но това предположение беше опасно. За нея, имам предвид…

— Моля те, кажи ми честно! — примоли се тя. — Защо продължаваш да живееш с жена си? Дай ми един смислен и логичен отговор!

Сгънах се да предпазя ташаците си от внезапно нападение и едва тогава отвърнах:

— Защото не е курва!

Една сутрин закарах Жанел до студията „Парамаунт“, където имаше ангажимент с някаква дребна роля. Пристигнахме рано и решихме да се поразходим. Оказахме се сред фалшиво малко градче, изградено по изключителен начин от декори. Зад сградите имаше дори фалшив хоризонт — парче ламарина, което беше изрисувано така правдоподобно, че за момент ме заблуди.

Фасадите на къщите, край които се разхождахме, бяха толкова добре направени и така истински, че аз не се сдържах и отворих вратата на някаква книжарница. Бях почти сигурен, че зад нея ще видя обичайните лавици с книги и маси, отрупани с разноцветни списания. Но зад вратата имаше само пясък и пожълтяла трева.

Жанел се засмя и продължихме разходката си. На една витрина се мъдреха разни шишенца с илачи от миналия век. Отворих вратата на старата аптека и отново видях пясък и трева зад нея. Вървяхме напред и аз продължавах да отварям най-различни врати. Жанел престана да се смее и любопитно ме наблюдаваше. Накрая стигнахме до малко ресторантче с платнен навес над тротоара. Мъж в работно облекло метеше плочите с дълга метла. Именно той създаде пълната илюзия в мен. Реших, че вече сме напуснали изкуственото градче на „Парамаунт“ и се намираме на територията на обслужващия персонал. На прозореца на ресторантчето висеше лист с дневното меню и аз попитах човека дали е отворено. Лицето му беше сбръчкано и износено, като на стар актьор. Той втренчено ме погледна, после пусна една широка усмивка и леко намигна.

— Сериозно ли говорите?

Отидох до вратата и рязко я отворих. Зад нея отново имаше само пясък и трева. Този път се смаях не на шега. Пуснах бравата и се вгледах в лицето на човека, който щеше да се пръсне от гордост. Сякаш сам беше организирал целия номер, сякаш беше господ, когото съвсем сериозно и малко наивно съм попитал дали животът е сериозен.

Поведох Жанел към студията, в която трябваше да прави своите снимки. Мълчах.

— Нима наистина се заблуди? — изрази учудването си тя. — Толкова ясно си личи, че всичко е декор!

— Не съм се заблудил — отвърнах.

— Но ти съвсем сериозно очакваше да откриеш нещо зад тези врати! — възрази тя. — Наблюдавах лицето ти! Особено когато отвори вратата на ресторантчето! — изви ми ръката зад гърба и закачливо добави: — Май наистина не трябва да те оставям сам! Доста си ми тъпичък!

Кимнах мълчаливо. Онова там, сред декорите, не беше толкова заблуда, не… Беше по-скоро силно желание да повярвам, че зад вратите има нещо. Беше решителен отказ на съзнанието ми да приеме, че зад боядисаните декори няма нищо. Всичко това се дължеше на факта, че продължавах да се смятам за магьосник. Въобразявах си, че след като аз отварям вратата, зад нея по магически начин ще се появят истински стаи и истински хора. Особено в ресторантчето. Миг преди да натисна дръжката, във въображението ми изплуваха червени покривки, тъмнозелени бутилки с вино и хора, които мълчаливо чакат да бъдат настанени. Може би затова бях толкова изненадан, че не откривам нищо подобно.

Бях убеден, че всичко това е работа на свръхестествени сили, но въпреки това се радвах да им се подчинявам. Не ми пукаше, че Жанел ме гледа с насмешка, още по-малко ми пукаше, че озадачих онзи шантав стар актьор. Господи, просто исках да се убедя със собствените си очи! Ако не бях отворил тази врата, цял живот щяха да ме глождят съмненията!

42.

Осейно пристигна в Лос Анджелис за някаква сделка. Откри ме по телефона и предложи да вечеряме заедно. Взех и Жанел, която отдавна искаше да се запознае с него. Когато поднесоха кафето, Жанел изведнъж започна да говори за жена ми, опитвайки се да ме въвлече в спор. Но аз не се поддадох на номерата й.

— Никога не искаш да разговаряме на подобни теми, нали? — заядливо попита тя.

Не отговорих и това я ожесточи още повече. Страните й бяха леко зачервени от изпитото вино и очевидно се чувстваше малко неудобно пред Осейно. Но въпреки това продължи:

— Никога не говориш за жена си, защото си мислиш, че това е под твоето достойнство!

Продължавах да мълча.

— А за себе си имаш отлично мнение, нали? — съскаше тя, вече направо побесняла.

Осейно се усмихваше и също мълчеше. После, просто за да разведри обстановката, реши да влезе в ролята си на велик и гениален писател.

— И за детството си в приюта не обича да говори — подхвърли той. — Но на практика всички възрастни хора са сираци… На даден етап всеки губи родителите си и това е един напълно естествен процес.

Жанел прояви жив интерес към подхвърлената тема. Спомних си, че беше изразила дълбоко възхищение от ума и книгите на Осейно.

— Точно така — рече тя. — Това е чистата истина…

— Пълни глупости! — намесих се рязко аз. — Ако вие двамата сте решили да общувате помежду си на обикновен човешки език, моля използвайте думите според истинския им смисъл! Сирак означава дете, което расте без родители, а често и без никакви други роднини. Възрастният човек не може да бъде сирак. Той е просто един от милионите мръсници, които вече нямат нужда от родители и те са се превърнали в бреме за тях!

Настъпи неловко мълчание.

— Имаш право — промълви след известно време Осейно. — Но едновременно с това никак не ти се иска да се разделиш със специалния си статут в обществото, нали? Статут на сирак, успял да уреди живота си със собствени сили.

— Може би — отвърнах аз и се извърнах към Жанел: — Ти и твоите приятелки често се наричате сестри помежду си. Сестри са деца от женски пол с общи родители, които най-често заедно изживяват всички травми на детството. Ето това е значението на думата „сестра“, независимо дали е добра, лоша или безразлична. Затова наричате ли се по този начин с някоя приятелка и двете сте пълни боклуци!

— Аз пък отново се развеждам — съобщи внезапно Осейно, с очевидното намерение да прекъсне зараждащия се скандал. — Това ми е за последен път, тъй като вече не мога да изкарвам достатъчно пари за издръжки!

Разсмяхме се.

— Не се заричай! — предупредих го аз. — Ти си последната крепост на брачната институция!

— Не е вярно — вдигна глава Жанел. — Последната й крепост си ти, Мерлин!

Отново избухнахме в смях. После им казах, че се чувствам изморен и никак не ми се ходи на кино.

— О, я стига преструвки! — сряза го Жанел. — Дайте да изпием по нещо в „Пипе“ и да поиграем на табла. Ще научим и Осейно…

— Защо не отидете само двамата? — хладно предложих аз. — Аз мисля да се прибера в хотела и да си легна.

Осейно ме гледаше с тъжна усмивка на лице. Не каза нищо. А Жанел очевидно не можеше да повярва на ушите си. Придадох на гласа си максималната хладина, на която бях способен и недружелюбно подхвърлих:

— Наистина нямам настроение. Зная, че вие двамата сте най-добрите ми приятели на този свят, но просто умирам за сън! Осейно, бъди джентълмен и играй ролята на кавалер вместо мен!

Казах всичко това без дори да ми мигне окото. Осейно моментално отгатна, че в момента изпитвам нещо като ревност.

— Както искаш, Мерлин — отвърна той като ясно ми даде да разбера, че пет пари не дава за чувствата, които ме вълнуват в момента. Очевидно мислеше, че се правя на интересен. А аз бях сигурен, че ще заведе Жанел в „Пипе“, а след това ще я откара в хотела си и ще я скъса от чукане без изобщо да помисли за мен. Щеше да бъде убеден, че тези неща не ме засягат.

— Не ставай глупав — поклати глава Жанел. — Ще се прибера у дома с моята кола, а вие двамата правете каквото искате…

Разбирах какво си мисли в момента — двама груби мъжкари правят тайни опити да си я поделят. Знаеше и друго — тръгне ли тази вечер с Осейно, ще ми даде повод да скъсам с нея завинаги. Предполагам, че и аз знаех какво искам да постигна — най-вероятно търсех причина да я намразя дълбоко и истински… Тръгнеше ли с Осейно, щях да получа възможност да се отърва от нея.

В крайна сметка Жанел дойде с мен в хотела. Макар и плътно притиснато до моето, от тялото й лъхаше студ. Не след дълго се отдръпна от мен. Пружината тихо проскърца докато се изправяше в леглото. Потъвах във вълните на съня и едва успях да прошепна:

— Жанел, Жанел…

43.

Жанел

Аз съм добър човек. Независимо от това, което другите мислят за мен. Цял живот съм била разочарована от мъжете, които съм обичала. Разочаровали са ме преди всичко с изискванията си по отношение на любовта, с факта, че не могат да приемат интереса ми към други човешки същества извън себе си. Това разваля всичко. Отначало се влюбват в мен такава, каквато съм, а после се опитват да ме превърнат в нещо друго. Така стана дори и с най-голямата любов на живота ми — онзи мръсник Мерлин. Той е по-лош от всички заедно, но едновременно с това е и по-добър, защото ме разбира… Никога в живота си не съм обичала мъж така, както обичах него. И той ме обичаше. Направи всичко, за да запази това чувство между нас. Аз също. Но и двамата претърпяхме поражение. Не успяхме да победим мъжкарството, това отвратително чудовище. Той се разболяваше, когато му кажех, че някой друг мъж ми харесва. Дори лицето му се променяше. Разбира се и аз трудно понасях гледката, когато пък той потъваше в интересен разговор с някоя жена. Но какво от това? Той беше по-хитър от мен, прикриваше се. Никога не обръщаше внимание на други жени в мое присъствие, дори когато те проявяваха към него очевиден интерес. Аз не бях толкова хитра или пък просто не можех да приема подобен фалш. Защото това, което правеше той, си беше фалш от най-чиста проба. При това имаше успех — караше ме да го обичам все по-силно… Докато моята честност постигаше обратното, той ме обичаше все по-малко.

Обичах го, защото беше умен във всичко, с изключение на отношенията си с жените. С тях беше пълен глупак. Включително и с мен. Може би не толкова глупак, колкото мечтател, човек, който живее само с илюзиите си. Веднъж сам го каза — трябвало да бъда още по-добра актриса, за да му създам пълната илюзия, че го обичам. Разбрах, какво му е нужно и се опитах да го постигна. Но колкото повече обич му давах, толкова по-лоши ставаха нещата между нас. Исках той да ме обича такава, каквато съм. Може би никой не е състояние да ни обича такива, каквито сме. Това е истината. А едва ли някой обича истината. И въпреки това не мога да живея, без да се опитвам да бъда истинска, да бъда това, което съм. Прибягвам и до лъжата, разбира се, но го правя само в случай на крайна необходимост. По-късно, когато му дойде времето, винаги си признавам лъжата. И винаги с катастрофални последици…

Приятелите ми знаят, че баща ми ни напусна още докато бях дете. Когато се понапия някъде, имам навика да разказвам на съвсем непознати хора за опита за самоубийство, който направих на петнадесетгодишна възраст. Но никога не им казвам защо. Не им казвам истинската причина, оставям ги да си мислят, че е било бягството на баща ми и може би действително е било така. Разкривам много неща за себе си. Например, че ако харесвам някого и отида с него да си пийнем, той ще има всички шансове да ме вкара и в леглото си, дори и да съм влюбена в друг. Защо подобно нещо им се струва ужасно? Та нали те самите точно това правят? Но за тях е в реда на нещата. Мъжът, когото обичах повече от всичко на този свят, ме помисли за курва, когато му признах всичко това. Не можа да разбере, че подобни постъпки никога не са от особено значение. Че има моменти, когато една жена просто иска да я начукат. Да я начукат здравата, а после да си тръгне и да забрави. Нали всеки мъж е изпитвал подобни желания?

Никога не лъжа за важни неща. За материални също. Никога не прибягвам до евтините трикове, с които приятелките ми въртят мъжете. Никога не съм казвала на мъж, че съм забременяла от него заради материалната помощ. Никога не съм прибягвала до подобни номера. Никога не казвам на мъж, че го обичам, ако действително не е така. Поне в началото. Понякога, на по-късен етап, това може да се случи. Просто за да не го нараня като му кажа, че съм престанала да го обичам. След подобно признание се променям както емоционално, така и сексуално. Мъжете го разбират и постепенно стигаме до охладняване. Никога не съм мразила мъж, когото някога съм обичала, независимо колко отвратително се държи той впоследствие. Мъжете са най-груби към жените, които са престанали да обичат! Поне при мен винаги е било така. Може би защото те продължават да ме обичат, но аз не мога да изпитвам нищичко… Има огромна разлика между капчица обич и огромната всеотдайна любов.

Защо мъжете постоянно се съмняват в любовта ни? Защо мъжете постоянно се съмняват в искреността ни? Защо Мъжете винаги ни напускат? О, господи, защо това е толкова болезнено? Не мога да ги обичам повече. Много ме боли, а те са толкова дървени! Мръсни копелета! Нараняват ни с небрежността на децата, но на децата се прощава или пък просто не им се обръща внимание. Макар че и те, както мъжете, често ни карат да плачем. Но стига толкова! Никакви мъже, никакви деца!

Любовниците са жестоки. Колкото повече ни обичат, толкова по-жестоки стават. Не става въпрос за разните донжуани и свалячи, нито пък за онези тъпи „бройкаджии“ — курварите. За мен те са чисти инвалиди. Говоря за мъжете, които ни обичат дълбоко и истински. За онези, които и ние дълбоко обичаме и искаме да прекараме с тях до края на дните си. Такъв мъж е в състояние да ме накара да страдам много повече, отколкото всички останали мъже на света, взети заедно. На такъв искам да затворя устата, никога да не чувам думичките „обичам те“, никога да не му ги казвам!

Когато Мерлин за пръв път ми каза, че ме обича, аз се разплаках. Защото вече го обичах до полуда и знаех, че ще стане жесток, особено след като се разсеят някои илюзии. Тогава той ще ме обича все по-малко, докато аз ще продължавам да съм лудо влюбена.

Иска ми се да живея в свят, в който мъжете няма да обичат жените така, както го правят тук, при нас. Искам да живея в свят, в който никога няма да обичам мъж така, както обичам Мерлин. Искам да живея в свят, в който любовта е вечна и непроменима…

О, господи! Остави ме да живея с мечтите си. А когато умра, спокойно можеш да ме пратиш в рая на лъжите, в рая на неразкритите и простени лъжи. Тогава любимият ми винаги ще ме обича или ще се махне завинаги. Изпрати ми, господи, измамници, които са толкова опитни, че никога няма да ми причинят болка със своята истинска любов. И позволи ми, господи, да ги мамя с цялото си сърце! Направи така, че измамите ни никога да не бъдат разкрити, опрости ни сторения грях! Така ще можем да повярваме един в друг. Направи така, че да бъдем разделени от войни и епидемии, от лудост и смърт, но никога от скучното и монотонно течащо време. Помогни ми да бъда добра и никога да не деградирам до степента на пълната невинност. Позволи ми да бъда свободна!

Веднъж му казах, че съм спала с фризьора си. Ако можехте да видите каква физиономия направи! Лицето му просто се заля от хладна омраза. Такива са мъжете. Когато оправят секретарките си направо върху бюрото, всичко е наред. Но разберат ли, че партньорката им е чукнала по същия начин фризьора си, веднага се изпълват с презрителна омраза. Макар това, което ние правим, да е далеч по-разбираемо. Фризьорът ни върши лична услуга, работи само за нас. Той използва ръцете си върху нас, а някои от тях имат наистина страхотни ръце. Освен това познават жените. Моят го чукнах само веднъж. Постоянно се хвалеше, че бил страхотен в леглото. И веднъж ме улучи в подходящо настроение. Добре, рекох, ела да те видя. Вечерта пристигна и направихме пробата. Докато се занимавахме с това, непрекъснато ме наблюдаваше. Направи всичко според наръчника — от малките номера с езика и пръстите си, до специалните думички… Не исках да го разочаровам, и му казах, че действително е страхотен. Но това беше студен секс, само чукане и нищо повече. Когато все пак стигнах до оргазъм, не можех да се отърва от чувството, че всеки момент ще измъкне отнякъде огледало и ще ми позволи да видя прическата си отзад. На въпроса му дали е хубаво, отвърнах, че е страхотно. Предложи някой ден пак да го направим и аз казах окей. Но никога не ми предложи, макар и да го чакаше отрицателен отговор. Предполагам, че и аз не съм се проявила кой знае колко добре.

Какво лошо има във всичко това? Защо мъжете непременно решават, че жената е курва след подобна история? Всеки от тях би направил същото без дори да се замисля. Но то нищо не означава, не ме прави по-добра като човек, като личност. Разбира се, че подобен секс прилича на секс с инвалид. Но колко мъже и то от най-добрите, цял живот чукат жени-инвалиди?

Трябваше да се боря с опасността да деградирам до такава степен, че да стана истински невинна. Когато един мъж има чувства към мен, аз неволно пожелавам да му бъда вярна и никога повече да не се доближавам до чужд мъж. Искам да направя всичко за него, макар предварително да съм убедена, че едва ли ще издържа. Всички мъже започват да обиждат жените, с които живеят и правят всичко възможно да премахнат своята обич към тях. Правят го по милион различни начини.

Моята голяма любов, този кучи син! Наистина бях луда по него, а и той ме обичаше! Това поне трябва да му го призная. Аз бях неговото укритие. Аз бях тайната пещера, в която бягаше да се скрие, когато светът му дойдеше до гуша. Казваше, че с мен се чувства в безопасност, независимо къде се намираме — в обикновена хотелска стая или някоя къща под наем. Пейзажът винаги е различен — различни стени, непознати легла, праисторически дивани, килими с различни шарки. Но голите ни тела винаги бяха същите. Дори това не е цялата истина и именно това е странното. Веднъж го изненадах и тогава стана наистина забавно. Бях си направила операция на бюста. Цял живот си бях мечтала да имам големи гърди — закръглени и красиво вирнати. И най-сетне ги получих. Той много ги хареса. Казах му, че съм се оперирала специално заради него и това беше отчасти вярно. Но на практика го направих заради киното — не исках да се срамувам, когато ми възложат роля с разсъбличане. Продуцентите често хвърлят по някой кратък, но внимателен поглед на гърдите ни. Предполагам, че го направих и заради Алис. Но на него казах, че цялото тържество е в негова чест и мръсникът би трябвало да е останал доволен.

Винаги съм харесвала начина, по който ме люби. Тогава се проявяваха най-добрите му качества. Той наистина ме обичаше или обичаше моята плът. Постоянно твърдеше, че тялото ми е нещо специално и накрая повярвах това, което искаше да ми внуши — че не може да се люби с друга жена. Така стигнах и до такава степен на наивност.

Не беше истина, разбира се. В крайна сметка нищо не е истина. Дори собствените ми доводи по отношение на така наречените ми странности. Какво лошо има в това да харесваш женски гърди? Харесва ми да посмуквам женска гръд и не мога да разбера защо мъжете го намират за отвратително. Нали самите те обичат да правят това? Защо тогава да не го правят и жените? В крайна сметка както те, така и ние сме били сукалчета, бебенца…

Дали по тази причина жените постоянно реват? Защото никога не могат да се превърнат в сукалчета? Мъжете могат да стават бебенца, когато си поискат. Наистина е така. Но жените са лишени от подобна привилегия. Бащите мога да бъдат бебета, но майките — никога.

Той казваше, че с мен се чувства в безопасност. Знаех какво иска да каже. Когато сме само двамата, виждах как лицето му постепенно губи напрегнатото си изражение, а очите му стават по-меки и по-добри. А когато се прегръщахме топлички и голички, когато преливах от обич към него, той пускаше една облекчителна въздишка и започваше да мърка като сит котарак. Бях сигурна, че в този кратък отрязък от време е наистина щастлив. Това, което вършех си беше чиста магия! Фактът, че бях единствения човек на този свят, способен да му достави подобно блаженство, ме изпълваше с чувство за собствена значимост. Не бях просто една мадама за кревата, а означавах нещо за него! Не бях случайна слушателка, пред която може да се поперчи със своята интелигентност, а бях истинска магьосница! Магьосница на любовта! Какво блаженство, господи! В такъв момент и двамата можехме да умрем щастливи. Истински щастливи! Можехме да се изправим пред лицето на смъртта без капчица страх. Но всичко това беше възможно само в онзи кратичък отрязък от време. Нищо не е вечно, нищо не може да продължава до безкрайност. И никога няма да бъде така. Едва сега разбирам, че и двамата умишлено сме съкращавали тези мигове, нарочно сме бързали към неизбежния край. Един ден той простичко ми каза, че вече не се чувства в безопасност с мен и аз престанах да го обичам.

Мерлин дълбоко спеше. Жанел стана от леглото и придърпа един стол до широкия прозорец. Запали цигара и отправи поглед навън, към безбрежната шир на океана. Мерлин се въртеше и пъшкаше в леглото, очевидно сънуваше кошмари. Промърмори полугласно нещо, но тя не му обърна внимание. Да върви по дяволите! И всички мъже заедно с него!

Мерлин

Върху ръцете на Жанел имаше боксови ръкавици. Тъмночервени, с бели кантове отстрани. Беше се изправила срещу мен в класическата боксова стойка. Лявата й ръка беше протегната напред, а дясната — присвита и готова за нокаутиращ удар, беше прилепена към гърдите. Беше облечена само в бели гащета от блестящ сатен, с голи гърди. Краката й бяха обути в черни ластични кецове. Красивото й лице беше намръщено. Деликатно очертаната чувствена уста бе застинала в твърда гримаса, а бялата й брадичка беше плътно притисната в рамото. Гледаше ме с опасен поглед. Бях истински запленен от прекрасната голота на гърдите й, млечно бели, с вирнати яркочервени зърна, настръхнали от адреналина, изпълващ тялото й не от любов, а от желание за бой.

Усмихнах й се, но тя не реагира. Лявата й ръка се стрелна и ме улучи в брадичката. „Господи, Жанел, какво правиш?“, учудих се аз, но в същия момент получих още два леви и се свих от болка. Под езика ми започна да се събира кръв. Тя отскочи и аз протегнах ръце след нея. Едва тогава забелязах, че и на моите юмруци има червени ръкавици. Пристъпих крачка напред с кожените си кецове и се опитах да придърпам гащетата си. В този миг Жанел отново ме нападна и ми нанесе силен удар с дясната ръка. Пред очите ми затанцуваха разноцветни звезди. Гърдите й подскачаха като живи насреща ми, а полюшващите се червени зърна направо ме хипнотизираха.

В следващия момент се оказахме в ъгъла на ринга. Бях я притиснал, а тя прикриваше главата си зад червените ръкавици. Понечих да й нанеса един ъперкът в деликатно закръгленото коремче, но погледът ми се спря върху пъпа, който толкова често бях целувал. Ръката ми увисна. Влязохме в клинч и аз прошепнах в ухото й: „Хайде, Жанел, стига толкова. Знаеш, че те обичам“. Тя отскочи назад и отново ме удари. От спуканата ми вежда бликна кръв. Замахнах да я махна от очите си, също като малко коте, което иска да прогони нахална муха. Не виждах нищо, господи!

Избърсах криво-ляво кръвта от лицето си и я видях. Беше застанала в средата на ринга и ме очакваше. Русата й коса беше стегната в малък кок. Държеше го шнола от изкуствени брилянти, която проблясваше и странно ме привличаше. Нанесе ми няколко бързи удара и червените й ръкавици се превърнаха в пъргави змийски езичета. Но в един момент се разкри и аз й нанесох страхотен удар право в красивото й лице. Помислих си, че съм й го нанесъл. Защото ръцете ми отказаха да се помръднат. Знаех, че само клинчът може да ме спаси. Тя се опита да танцува около мен (така, както го правят истинските боксьори), но аз я сграбчих през кръста. Завъртях я във въздуха и тя безпомощно зарита с крака. Гащетата й се смъкнаха и разкриха красивото й задниче. Двете му половинки бяха толкова съблазнително закръглени, че аз си спомних как ненаситно ги мачках в леглото. Остра болка прониза сърцето ми. Защо, по дяволите, тя се бие с мен на този ринг? Отметнах златистите косъмчета от ухото й и прошепнах: „Легни по корем“. Но вместо да се подчини, тя се извъртя и ми тресна такъв ъперкът, че тялото ми се повдигна във въздуха и се просна тежко върху брезентовия под на ринга. Замаян и сякаш страничен свидетел на битката, аз бавно се изправих на коляно. Мелодичният й глас бавно броеше секундите. Същият глас, от който някога толкова се възбуждах. Стоях на едно коляно и мълчаливо я гледах.

Тя се усмихваше. После гласът й щеше да пръсне тъпанчетата ми. „Десет, десет!“, крещеше той. Лицето й се изкриви в злорада гримаса, тя вдигна ръцете си и заподскача от радост. До слуха ми достигна призрачният рев на милиони жени, изпаднали в луд екстаз. В следващия момент на ринга изскочи някаква дебелана и се залови да прегръща Жанел. Беше облечена в поло с висока яка, на която с едри бели букви пишеше „Шампион“. Надписът се гънеше като змия по извивката на огромните й гърди. Никой не ми обръщаше внимание. Стана ми зле и се разплаках.

След известно време Жанел пристъпи към мен и ми помогна да се изправя.

— Боят беше честен — рече тя. — Победих те по всички правила!

— Не е така — възразих през сълзи аз.

После се събудих и посегнах да я докосна. Но мястото й в леглото до мен беше празно. Станах и, както си бях гол, тръгнах към хола. Огънчето на цигарата й проблесна в мрака. Беше седнала в едно кресло и гледаше настъпването на мъгливото утро.

Приближих се и докоснах лицето й. По него нямаше кръв, а чертите й бяха недокоснати. Гладката й ръка се вдигна и покри моята, спряла по навик върху голата й гръд.

— Не ме интересува какво говориш и какво мислиш — прошепнах аз. — Обичам те, каквото и по дяволите да означава това!

Тя не отговори.

След няколко минути се изправи и ме поведе към спалнята. Любихме се, после се прегърнахме и заспахме.

— Господи, ти почти ме уби на онзи ринг! — промърморих в просъница аз.

Тя се разсмя.

44.

Събудих се от някакъв шум. През цепнатината на спуснатите щори в хотелската ми стая проникваше розовата светлина на калифорнийското утро. После разбрах какво ме беше събудило — телефонът, който отново се обади. Лежах неподвижно. Изпод чаршафа стърчаха няколко кичура от главата на Жанел. Спеше чак в другия край на леглото, далеч от мен. Телефонът не спираше да звъни и изведнъж бях обхванат от паника. Тук, в Калифорния, беше ранно утро, значи някой ми звъни от Ню Йорк. Жена ми! Валъри никога не ме търсеше, освен по спешност. Нещо се е случило, сигурно с децата! Беше ми неудобно, че ще разговарям с член на семейството си, докато в леглото ми спеше Жанел. Помолих се на бога да не се събуди и посегнах към слушалката.

— Ти ли си, Мерлин? — гласът беше женски, но не беше Валъри.

— Аз съм — отвърнах. — Кой се обажда?

Оказа се, че е Пам, жената на Арти. Гласът й леко потрепваше.

— Мерлин, тази сутрин Арти получи инфаркт — каза тя.

Изпитах странно облекчение. Не беше нищо свързано с децата ми. Арти вече имаше инфаркт и по неизвестни причини си въобразих, че нещата не са толкова страшни.

— По дяволите! — изразих огорчението си аз. — Вземам първия самолет и идвам! Той в болницата ли е?

Оттатък настъпи тишина, после гласът на Пам долетя до мен някъде много отдалеч:

— Мерлин, той не можа да се справи…

Не разбрах каква иска да ми каже, наистина не разбрах. Все още не бях нито изненадан, нито шокиран.

— Искаш да кажеш, че е мъртъв?

— Да — отвърна тя.

Продължавах да контролирам гласа си.

— В девет има един самолет за Ню Йорк. Ще го взема и ще дойда направо у вас! Искаш ли да се обадя на Валъри?

— Да, моля те — отвърна тя.

Не казах, че съжалявам, не казах нищо. Продължих да повтарям:

— Всичко ще бъде наред. Довечера съм при теб. Ще се обадя и на родителите ти…

— Да, моля те…

— Добре ли си? — попитах.

— Добре съм — отвърна тя с потрепващ глас. — Моля те, ела си по-скоро!

После затвори.

Жанел се беше изправила в леглото и ме гледаше. Вдигнах слушалката и набрах Валъри. Казах й какво се е случило и я помолих да ме посрещне. Тя пожела да научи нещо повече, но аз я прекъснах и й казах да се готви да тръгва за летището. Казах й, че нямам време и ще говорим като се видим. После се свързах с телефонистката на хотела и поисках да открие номера на родителите на Пам. За щастие слушалката вдигна баща й и аз му разказах накратко какво е станало. Човекът каза, че веднага заминава за Ню Йорк, но първо ще позвъни на Пам.

Оставих слушалката. Жанел продължаваше да ме наблюдава с любопитство. Беше разбрала за нещастието, но мълчеше. Заблъсках с юмруци по леглото и отчаяно завиках: „Не, не, не!“. Не знаех, че крещя. После дойде болката и от очите ми рукнаха сълзи. Имах чувството, че губя съзнание. В шкафа имаше бутилка уиски. Намерих я почти пипнешком и отпих едра глътка. Не помня колко съм изпил, спомням си само, че Жанел ме облече, изведе ме от хотела и ме качи на самолета. Бях като сомнамбул. Много по-късно, когато отново се върнах в Лос Анджелис, тя ми каза, че се е наложило да ме тикне във ваната, за да върне поне част от съзнанието ми, после ме облякла, направила ми резервация и ме придружила до летището. Помолила стюардесата и главния пилот да ме наглеждат. Дори не си спомням, че съм летял. Изведнъж се озовах в Ню Йорк, Валъри ме чакаше и аз започнах да идвам на себе си.

От летището отидохме направо у дома на Арти. Поех всичко в свои ръце и се заех с организацията на тъжната процедура. Арти беше изразил желание да бъде погребан като католик и аз отидох в местната църква да поръчам службата. Направих всичко, на което бях способен и се чувствах нормално. Не исках брат ми да лежи сам в моргата, затова уредих погребението да бъде още на следващия ден, веднага след опелото. Предстоеше нощното бдение. Докато се справях с ритуалите на смъртта, разбрах, че никога вече няма да бъда предишният Мерлин. Животът ми се промени заедно със света около мен. Магията беше отлетяла.

Защо толкова много се разтърсих от смъртта на брат си? Той беше толкова обикновен човек, макар и изключително добродетелен. Не мога да кажа това за нито един друг човек измежду тези, с които ме е сблъсквал живота.

Понякога ми разправяше за неприятностите в службата си. За битките му срещу корупцията, за административния натиск срещу суровите присъди, които издавал на опасните за здравето добавки в хранителните продукти. Цял живот се беше борил с този натиск. Но неговите разкази не бяха досадни, каквито обикновено са разказите на хората, отказали да се корумпират. Може би защото не влагаше в тях нито грам възмущение, а ги разказваше съвсем хладнокръвно. Не се изненадваше от фактите, че хора, които притежават купища пари, без колебание тровеха себеподобните си в името на още по-големите печалби. Не се и гордееше, че именно той е в състояние да им попречи. Даваше ясно да се разбере, че води своята битка за истината без фанфари, без желание за евтина популярност.

Никога не изтъкваше ползата, която частната му борба носеше на обществото. Защото знаеше, че спокойно могат да го заобиколят и нерядко правят. Разправяше ми как други химици в агенцията изготвят положителни заключения за продуктите, които той вече е отхвърлил. При това се смееше. Знаеше, че светът около него е ужасно корумпиран, знаеше, че собствените му добродетели не струват пукната пара. А и самият той не ги ценеше особено много.

Просто отказваше да се предаде. Така, както човек отказва да се раздели с крак или око. Ако беше Адам, положително щеше да откаже да си даде реброто. Поне така изглеждаше от поведението му. Знаех, че макар и страшно привлекателен като мъж, той никога не беше изневерявал на жена си. Това обаче не му пречеше да се усмихне с възхищение на някое красиво момиче. Рядко се усмихваше. Харесваше умните мъже и жени, но за разлика от повечето хора и това не можеше да го изкуши. Никога не приемаше да му правят услуги и не вземаше пари назаем. Никога не търсеше милост за чувствата си и състрадание за съдбата си. И въпреки това не си позволяваше да съди другите. Говореше рядко. Предпочиташе да слуша и това беше голямото му удоволствие. Беше истински минималист. От живота изискваше само най-необходимото.

Сърцето ми се късаше най-много от факта, че си беше добродетелен дори като дете. Никога не лъжеше по време на игра, нито веднъж не си позволи да задигне бонбонче от някой магазин, никога не беше мамил момиченцата. Дори днес завиждах на духовната му чистота.

А сега беше мъртъв. Беше живял трагичен и пълен с поражения живот, но и за него му завиждах. За пръв път разбрах защо хората търсят утеха в религията, защо вярват в добрия господ бог. При мисълта, че брат ми сигурно ще получи достойно възнаграждение за праведния си живот тук на земята, ми стана някак по-леко. Същевременно съзнавах, че това са пълни глупости. Аз бях жив. Щях да продължа да живея, щях да бъда богат и известен, щях да се наслаждавам на всички земни удоволствия, щях да бъда победител и нямаше да имам нищо общо с човека, отнесен безвъзвратно от смъртта. С моя брат.

Пепел, пепел, пепел! Никога не бях плакал за моите неизвестни родители, за изгубена любов, за многобройните поражения, нанесени ми от живота. Но смъртта на Арти ме накара да се разбунтувам срещу съдбата.

Защо всичко трябваше да стане така, моля? Не можех да гледам мъртвото лице на брат си. Защо аз не лежа в този сандък, защо дяволите отказват да ме дръпнат в ада? Лицето му никога не беше имало толкова силен и същевременно спокоен израз. Но беше сиво, сякаш издялано от гранит. Появиха се децата му. Облечени в официални дрехи за погребението, те коленичиха пред ковчега и зашепнаха молитви. Сърцето ми се късаше от тази гледка. Въпреки волята, от очите ми рукнаха сълзи. Обърнах се и напуснах хладната църква.

Гневът е нетрайно чувство. Озовал се на чист въздух, усещах само едно — жив съм! Очакваха ме обичайните радости на живота — добра храна, разходки по брега на океана, нови книги. И любяща жена до рамото ми, след известно време, разбира се. Смъртта е опасна само когато причина за нея са нашите близки — тези, които обичаме. От тях трябва да се пазим. Враговете ни са безсилни. Най-голямата добродетел на моя брат се криеше във факта, че той не се страхуваше нито от враговете, нито от приятелите си. Толкова по-зле за него. Добродетелността е някаква абстрактна награда, нещо, което Всевишният ни дава или отнема. А умират само глупаците.

Няколко седмици по-късно научих неща, които не знаех. В началото на брака си с Пам, тя се разболяла и Арти отишъл при родителите й да моли за пари. Направил го със сълзи на безсилно унижение в очите, но просто нямал достатъчно средства за лечението й. Научих и за поведението му в последните мигове на живота. При фаталния удар жена му се опитала да му направи изкуствено дишане, но той я отблъснал с върховно усилие на волята си и миг по-късно бил мъртъв. Какво всъщност е означавал този последен негов жест? Може би, че животът му е дошъл до гуша, а добродетелите са се оказали прекалено тежко бреме за него? Отново си спомних за Джордан. Нима и той е бил добродетелен човек?

Възхвалата на самоубийците е проклятие за света на живите и обвинение за тяхната смърт. Но нима можем да приемем, че хората, предпочели доброволната смърт, са убедени в своята безпогрешност? Можем ли да считаме, че те просто са възприели по друг начин факта за тленността на отделните организми? И го виждат далеч по-ясно от своите неверни любими и мними приятели?

Всичко това е прекалено опасно. Аз самият скоро успях да овладея скръбта си, заглуших гласа на разума и вдигнах греховете си като предпазен щит. Ще сгреша, ще се пазя и ще живея вечно!

45.

Една седмица по-късно позвъних на Жанел. Исках да й благодаря за помощта в онези безкрайно тежки часове. Отговори ми телефонният й секретар — глас на бездушна машина с френски акцент ми предложи да оставя послание.

Реших да продиктувам няколко изречения, но в този миг се намеси истинският й жив глас.

— Защо ме будалкаш? — разсърдих се аз.

— Ако можеше да се чуеш отстрани! — смееше се тя. — Гласът ти звучеше страхотно тържествено.

Засмях се и аз.

— Будалкам твоят приятел Осейно — поясни вече сериозно тя. — Търси ме като луд!

Стомахът ми се сви, макар че не бях изненадан. Какъв мръсник, господи! Беше най-добрият ми приятел и отлично знаеше какви са чувствата ми към Жанел. Дори не исках да допускам, че ще вземе да ми прави номера! После изведнъж ми стана безразлично. Какво пък толкова?

— Може би иска да разбере какво става с мен — рекох в слушалката.

— Нищо подобно — отвърна Жанел. — Обадих му се да му кажа какво е станало още щом те качих на самолета. Той се разтревожи, но аз му казах, че си добре. Нали си добре?

— Добре съм — рекох.

Не ме попита нищо за събитията, след като се прибрах у дома. Ето това най-много ми харесваше у нея. Знаеше, че ще ми бъде неприятно да говоря на тази тема. Бях сигурен, че никога не би казала на Осейно за рухването ми в онази ранна утрин, за огромния мрачен похлупак, който се спусна над мен, когато научих за смъртта на Арти.

Опитах се да се покажа хладнокръвен и попитах:

— Защо будалкаш Осейно? Нали го хареса на онази вечеря? Мислех си, че с удоволствие би се срещнала отново с него.

Оттатък настъпи пауза, а после в гласа й се появи специфичния оттенък, който винаги издаваше раздразнението й. Беше ми сервиран един безкрайно спокоен и отчетлив глас, който изговаряше думите с изрядна отчетливост. Сякаш опъваше лък, а стрелите бяха думите.

— Действително е така — рече. — Бях възхитена, когато ме потърси за първи път. Ходихме на вечеря и беше страшно забавен.

Не исках да чуя отговора на въпроса, който й зададох полуавтоматично в следващата секунда, но все пак го зададох с целия остатък от ревност на опустошената си душа:

— Спа ли с него?

Отново пауза. След това ясно долових звънването на отпуснатата тетива.

— Да.

И двамата замълчахме. Чувствувах се отвратително, но между нас действаха отдавна установени, макар неписани правила. Отдавна бяхме престанали да спорим просто заради отмъщението.

— И как беше? — въпросът се изплъзна от устните ми автоматично. Все още бях твърде зашеметен, за да разсъждавам трезво.

Отговорът й прозвуча ясно и жизнено, сякаш говореше за някакъв филм.

— Беше забавно. Когато се гмурка го прави с такова самочувствие, че човек неволно започва да приема този акт като нещо изключително!

— Надявам се да се е представил по-добре от мен в тази област — казах с привидно безразличие аз.

Ново мълчание. После тетивата отново звънна. Гласът й прозвуча обидено, но и с характерната упоритост.

— Нямаш никакво право да се цупиш за това, което върша с другите! — отсече тя. — По този въпрос отдавна сме се разбрали!

— Права си — рекох. — Не се цупя.

Наистина не се цупех, просто защото чувствата ми бяха далеч по-дълбоки. В този миг се простих с нея, отсега нататък Жанел стана просто една жена, която бях обичал някога. Божичко, колко пъти бях говорил на Осейно за дълбоките си чувства към нея! А и тя отлично знаеше, че държа на него и го считам за най-близкия си приятел. И двамата ме бяха предали. Няма друго определение за постъпка като тази. Странно беше, че се сърдех само на нея, а към Осейно не изпитвах нищо.

— Ти се ядоса! — констатира тя така, сякаш бях проявил някакво неблагоразумие.

— Нищо подобно — отвърнах. Връщаше ми за това, че никога не напуснах жена си. Връщаше ми го тъпкано за милион други дреболии. Едва ли щеше да признае за връзката си с Осейно, ако не бях я попитал направо. И сигурно не би проявила подобна жестокост. Едновременно с това държеше никога вече да не ме лъже. Веднъж ми го беше обещала и сега го изпълняваше на практика. Не е моя работа това, което тя прави с другите.

— Радвам се, че се обади — продължи Жанел. — Липсваше ми… А за Осейно изобщо не трябва да се ядосваш. Никога повече няма да се срещам с него.

— Защо?

— О, стига вече! — избухна тя. — Беше забавен, наистина, но вече трудно го вдига! По дяволите! Това, последното, бях решила да не ти го казвам…

След това избухна в смях.

Приел от месеци статута на ревнив любовник, аз със задоволство чух, че скъпият ми приятел и страхотен женкар е полуимпотентен. Въпреки това с подчертана небрежност подхвърлих:

— Причината може да е била и в теб. В Ню Йорк го гонят куп мацки, които се кълнат, че е страхотен в леглото!

— Господ ми е свидетел, че го обработих както трябва! — отвърна игриво тя. — Дори труп би се съживил! — отново се разсмя.

Успя да събуди въображението ми — точно това, което искаше. Ясно си представих как се труди над сакатия орган на Осейно, как целува и хапе определени точки от тялото му, а русата й коса се е разпиляла върху търбуха му. Стана ми гадно, много гадно.

— Удряш прекалено силно — въздъхнах. — Предавам се и изчезвам. Просто исках да ти благодаря за грижите през онази сутрин… Още не мога да си представя как си успяла да ме облечеш и качиш в метрото.

— Справих се благодарение на гимнастиката — отвърна Жанел. — Аз съм много силна, знаеш… — после гласът й се промени. — Страшно съжалявам за Арти. Бих искала да отлетя с теб и да бъда от полза…

— Не би било лошо — рекох, макар че на практика изпитвах облекчение от невъзможността на подобно действие. Срамувах се, че ме е видяла напълно разбит и рухнал от скръб. Някак си бях убеден, че вече не може да има предишното си отношение към мен.

— Обичам те — прозвуча тихият й глас в слушалката.

Не отговорих нищо.

— А ти? — попита ме тя. Ето, дойде и моят ред!

— Знаеш, че не мога да говоря подобни неща — рекох.

Този път тя замълча.

— Нали ти сама каза, че жененият мъж никога не трябва да казва подобни думи на приятелката си, преди да е решил да напусне жена си? — припомних й аз.

След няколко дълги секунди мембраната затрещя от яростния й глас.

— Върви по дяволите! — рече тя и затръшна слушалката.

Бих й се обадил отново, тъй като имах да й казвам още доста неща. Но тя положително щеше да прехвърли топката на онзи механичен глас с френски акцент: „Мадмоазел Ламбер не е у дома. Бихте ли оставили името си, моля?“.

И ти върви по дяволите, рекох си аз и изведнъж ми стана страшно леко на душата. Но някъде дълбоко в себе си чувствах, че все още не сме скъсали окончателно.

46.

Когато Жанел ми призна, че е легнала с Осейно, тя не можеше да предположи какви чувства ще ме обземат. Не можеше да знае, че години наред съм гледал как скача на всяка срещната фуста, с изключение само на най-невероятните грозотии. Не можеше да знае, че е станала жертва на светкавичната му тактика, че се е показала прекалено лесна, че му е позволила лекомислено да бъде унижена не в неговите, а в моите очи. Превърнала се е в бройка, като стотици жени преди себе си. А аз разбрах, че Осейно ме презира. Презира ме просто защото съм бил лудо влюбен в момиче, което той е свалил още на първата вечер.

Не бях класически пример за мъж с разбито сърце, просто бях малко притиснат. Вероятно поради нараненото ми самолюбие. Възнамерявах да обясня всичко това на Жанел, но после разбрах, че ще прозвучи прекалено мелодраматично и евтино. Щях да я накарам да се чувства неудобно. И положително щеше да отвърне на удара с удар. Защо, по дяволите, да не бъде бройка? Не са ли бройки и всички онези мъже, които скачат на разни мадами? Защо трябва да се съобразява с нечистите помисли на Осейно? Той е чаровен, интелигентен, талантлив и привлекателен и е изявил желание да спи с нея. Защо пък да не приеме? И какво значение има моето отношение, по дяволите? Поизвих носа на нещастната ми мъжка суета и толкова! Разбира се, бих могъл да й кажа за малката тайна на Осейно, но това би било проява на неуместно и евтино отмъщение.

И въпреки това се чувствах потиснат. Не зная дали е честно или не, но вече изпитвах много по-слабо влечение към нея. При следващото си пътуване на Запад изобщо не я потърсих. Бяхме навлезли във фазата на пълното отчуждаване, а тя е класически завършек на случаи като нашия. Отново, както винаги, аз изчетох цялата налична литература по въпроса. Скоро се превърнах в истински експерт по въпросите на приливите и отливите в човешката обич. Бяхме във фазата на окончателното сбогуване, но все още се връщахме един към друг, просто за да смекчим удара на неминуемата раздяла.

Междувременно Еди Лансър и Дорън Ръд успяха да ме убедят да продължа работата си по сценария. Не ми беше лесно да приема. Саймън Белфорт се оказа просто уморен стар нещастник, който се напъваше да роди нещо и умираше от страх пред Джеф Уейгън. Помощникът му — онзи „градски пич“ Рикети беше истинска болест. Постоянно се опитваше да ни дава акъл. Един ден ми дойде до гуша от тъпите му идеи, извърнах се към Саймън и Уейгън и кротко примолих:

— Разкарайте този тип някъде по-далече, ако обичате!

Получи се конфузно положение. Това ме накара да променя намеренията и се готвех да им кажа, че се отказвам от всякакви ангажименти. Трябва да са го усетили, защото Джеф Уейгън се обърна към Рикети и кротко каза:

— Франк, иди в кабинета ми и почакай там.

Рикети излезе.

След неудобното мълчание, което настъпи, все пак реших да се обадя:

— Съжалявам, не исках да бъда груб. Но искам да зная все пак — ще работим ли сериозно върху този шибан сценарий, или да си вдигам шапката?

— Прав си — рече Уейгън. — Давай да продължаваме нататък.

На четвъртия ден ми стана особено тежко и реших да изляза от работа и да ида на някой филм. Помолих администратора да ми повика такси и наредих на шофьора да ме откара в Уестуд. Там имаше опашка както винаги и аз кротко се наредих. Бях си взел една книга и се зачетох да ми минава по-бързо времето. След киното мислех да отскоча до близкия ресторант и да хапна нещо, а после да взема такси и да се прибера в хотела.

Опашката не помръдваше. Младежите край мен разговаряха за кино с тон на истински познавачи. Момичетата бяха красиви, а кавалерите им бяха с дълги бради и коси. Приличаха ми на някакви нови светии.

Седнах на тротоара и потънах в книгата. Никой не ми обръщаше внимание. В Холивуд подобно поведение не можеше да бъде определено като ексцентрично. В един момент някакъв клаксон настойчиво засвири в близост до мен. Вдигнах глава и видях само на метър от краката си прекрасен Ролс-Ройс от модела „Фантом“. От шофьорското място ми махаше Жанел.

— Какво правиш тук, Мерлин? — попита малко учудено тя.

— Здравей — рекох небрежно и се изправих. Така получих възможност да видя и мъжа, настанил се на другата седалка. Беше млад и хубав, в безупречен сив костюм и сива копринена вратовръзка. Изглеждаше така, сякаш няма нищо против Жанел да спре на улицата и да започне да бъбри.

Жанел ни представи. От думите й разбрах, че хубавата кола е именно негова. Аз изразих възхищението си от нея, а той — от моята книга. После добави, че с нетърпение очаква да види филма по нея. Жанел го представи като отговорен служител в една от големите филмови къщи. Очевидно искаше да ми внуши, че не е излязла да се поразходи с ролса на някакъв богаташ, а с колега, с когото поддържа делови отношения.

— Как се добра дотук? — попита тя. — Да не би да си започнал да караш кола?

— Не — отвърнах. — Просто взех едно такси и дойдох.

— И имаш търпение да се редиш на опашка?

Отвърнах, че напоследък доста съм закъсал откъм приятелки, които ме вкарват на кино с академичните си карти.

— Дори да имаш такава карта, едва ли ще я използват — възрази тя.

Когато преди време ходехме на кино заедно, тя винаги използваше картата си, за да влезем без ред.

— Голям особняк е Мерлин — обясни тя на приятеля си. В гласа й се добави някаква особена гордост. Някога ме обичаше и за това, че никога не прибягвам до подобни привилегии, макар тя самата да ги използваше с удоволствие.

От израза на лицето й разбрах, че ме съжалява. Съчувстваше ми, че съм бил принуден да дойда до тук с такси и да се наредя на опашка като обикновен провинциалист. Вече започваше да се изгражда поредния романтичен сценарий. Бях отчаяният съпруг с разбито сърце, който наднича през прозореца на някогашния дом и вижда, че бившата му съпруга и хубавите му деца вече си имат нов глава на семейството и са щастливи. В златистокафявите очи се появиха сълзи.

Усещах, че козовете ми са много по-силни. Този красив тип в ролса изобщо не подозираше, че вече е изгубил играта. Заех се да го обработвам — въвлякох го в разговор на професионални теми и той с удоволствие се разбъбри. Изиграх проява на искрен интерес и той ме заля с обичайния поток от холивудски глупости. Виждах как Жанел се дразни и е близо до гневното избухване. Тя отлично знаеше, че този тип е глупак, но съвсем не държеше и аз да разбера това. Заех се отново да се възхищавам от ролса и онзи се разтопи. След пет минути знаех толкова неща за този автомобил, колкото не бях успял да науча за цял живот. Продължавах да изразявам възхищението си, после изведнъж използвах онзи стар лаф на Дорън, който Жанел прекрасно познаваше. Поисках да науча колко струва колата и когато онзи назова сумата, рекох:

— Господи, за тия пари сигурно и минет може да прави!

Жанел мразеше този лаф.

Онзи обаче се заля от смях. Хълцайки и търкайки очи, той промълви:

— Ох, никога не бях чувал подобно нещо!

Лицето на Жанел почервеня и тя ми отправи един отровен поглед. В този момент опашката най-сетне се раздвижи и аз направих няколко крачки, за да запазя реда си. Викнах на онзи глупак, че ми е било много приятно да се запознаем и пуснах една лъчезарна усмивка на Жанел.

Два часа и половина по-късно излязох от киното и видях пред входа позната кола. Беше мерцедесът на Жанел. Отворих вратата и се настаних на седалката.

— Здравей, скъпа — поздравих невинно аз. — Как го разкара?

Засмях се и я прегърнах. Тя ме целуна и подкара към хотела. Прекарахме нощта заедно, сякаш всичко си беше както преди. Беше страшно мила с мен. В един момент се надигна на лакът и попита:

— Знаеше ли, че ще дойда да те взема?

— Разбира се — отвърнах.

— Мръсно копеле! — изруга тя, огорчена не на шега.

Беше чудесна нощ, но сутринта сякаш нищо не беше се случило. Казахме си чао и толкоз. Тя ме попита колко време ще остана в Холивуд, а аз й отвърнах, че след три дни трябва да замина за Ню Йорк.

— Ще ми се обадиш ли? — попита.

— Едва ли ще имам време — обясних аз.

— Не искам да се виждаме — поясни тя. — Просто звънни да се чуем.

— Добре — рекох.

Наистина я потърсих, но нея я нямаше. Отговори ми онази противна машина с френски акцент. Подарих й името си и отлетях за Ню Йорк.

За последен път я видях наистина инцидентно. Бях в апартамента си в „Бевърли Хилс“ и имах повече от час до уговорената вечеря с няколко познати. Вдигнах слушалката и набрах номера й. Тя прие да изпием по чаша в барчето „Долче Вита“, което беше само на пет минути от хотела ми. Седнахме на високите столчета, поръчахме си питието и поведохме разговор като добри познати, които отдавна не са се виждали. Тя се извъртя да запали цигарата си от услужливо протегнатата ръка на бармана. При това движение неволно ме докосна с крак.

— Извинявай — прошепна тя.

По неизвестни причини се почувствах трогнат. Когато отмести поглед от огънчето на бармана, аз тихо казах:

— Не се дръж така, моля те!

Видях как очите й се насълзяват.

Според специализираната литература това бяха последните нежни мигове преди окончателната раздяла, последното потръпване на замиращия пулс на любовта, последното поруменяване преди края. Тогава съвсем не ми беше до тези тъпи дефиниции.

Излязохме от бара и тръгнахме към хотела ми, уловени за ръце. Позвъних на приятелите си и отложих срещата. Вечеряхме в апартамента само двамата. После се изтегнах на дивана, а тя зае любимата си поза — облегна се на гърдите ми и сви крака под себе си. Така усещаше близостта ми. Освен това имаше възможност да наднича в очите ми и да отгатва момента, в който се готвя да й сервирам някоя лъжа. Продължаваше твърдо да вярва, че познава хората по израза на лицето им. Аз от своя страна, получих възможност да се наслаждавам на красивата извивка на шията й, на безупречните черти на лицето й…

Известно време просто седяхме така и се прегръщахме. После тя ме погледна в очите и тихо попита:

— Обичаш ли ме още?

— Не — отвърнах аз. — Но ми е трудно без теб!

Тя помълча, после натъртено каза:

— Питам те сериозно, наистина сериозно! Обичаш ли ме още?

— Разбира се — отвърнах аз. Беше истина, но го казах така, че да си проличи промяната. Исках да знае, че нищо не се е променило и никога няма да бъдем същите, въпреки че все още я обичах. Исках да знае, че вече не съм безпомощен в своята любов. И тя моментално го разбра.

— Защо го казваш по този начин? — попита. — Нима още не си ми простил?

— Всичко съм ти простил — отвърнах. — С изключение на отвратителното ти отношение с Осейно.

— Но то не означаваше абсолютно нищо! — възрази тя. — Просто легнахме за малко в едно легло и после всичко свърши. За мен не беше нищо!

— Все едно е какво е било за теб — рекох. — Аз обаче никога няма да ти простя.

Тя се замисли над думите, после стана да си сипе вино. Отпихме по глътка и се мушнахме под чаршафите. Магията на плътта й продължаваше да действа. Попитах се дали глупавите и романтични любовни поеми могат да предложат научно обяснение на този прост факт, не, не факт, а просто твърдение. Че сред милиардите различни по своите функции клетки на човешкото тяло има броени единици, които отговарят точно на съответните клетки в тялото на човек от другия под и именно благодарение на това съчетание се ражда обичта между хората. Че този процес няма нищо общо с властта, класата и ума, с добродетели и грях. Че клетките се сливат по някакъв неизвестен, но несъмнено подлежащ на научно обяснение начин и така се ражда магията. Магията на пълното сливане на човешкото щастие.

Бяхме голи, бяхме в леглото, любихме се. Изведнъж Жанел рязко се отдръпна от мен и се надигна.

— Трябва да си вървя — рече тя.

Този път не искаше да ме накаже, както го правеше някога. Видях ясно, че просто не може да издържи нито секунда повече в моята компания. Голото й тяло изведнъж се смали, красивите й гърди увиснаха, а лицето й придоби напрегнато изражение — сякаш някой внезапно й беше ударил плесник през устата. Гледаше ме в очите, без да направи обичайните опити да пощади нараненото ми самолюбие. „Трябва да си вървя, трябва да си вървя“, несъзнателно повтаряха устните й.

Не посмях да я докосна, нито пък се опитах да я задържа. Станах и започнах да се обличам.

— Ще сляза да те изпратя до колата — рекох.

— Недей — прошепна тя. — Наистина не е необходимо.

Не можеше да ме понася дори секунда повече и най-голямото й желание беше да изчезне. Оставих я да излезе. Дори не направи опит да ме целуне за раздяла. Пусна ми нещо като подобие на усмивка, после се втурна навън.

Затворих след нея, сложих резето и си легнах. Макар и рязко прекъснат в средата на акта, не изпитвах никакво сексуално неудовлетворение. Отвращението й уби всякакво желание у мен, но едновременно с това самолюбието ми остана недокоснато. Мислех, че наистина разбирам какво се е случило. Облекчението, което ме заля, беше по-слабо от нейното. Заспах почти веднага и нищо не сънувах. Това беше най-добрия ми сън в Калифорния от доста време насам.

47.

Къли уточняваше последните щрихи на плана си за отстраняване на Гроунвелт, без да изпитва никакви угризения на съвестта. Старият собственик щеше да получи огромна сума за акциите си от хотела, щеше да запази мансардното си жилище в него, щеше да се радва на най-добро обслужване. Всичко ще си остана постарому, с изключение на факта, че вече няма да притежава реална власт. Една от привилегиите му, разбира се, щеше да бъде и „моливът“. Той все още имаше много приятели, които идваха да играят комар в „Ксънейду“. Любезността да ги посреща и настанява „безплатно“ продължаваше да бъде една от най-доходоносните измами.

Къли беше убеден, че никога нямаше да приеме някакви действия срещу Гроунвелт, ако не беше този негов инсулт. След него хотелът видимо започна да запада. Старецът просто вече не беше достатъчно силен, за да реагира бързо и да вземе правилни и точни решения.

И въпреки това, дълбоко в душата му се гнездеше тънко чувство на вина. Спомняше си за всичките години, прекарани под крилото на Гроунвелт, спомняше си бащинските му грижи и съвети. Двамата бяха изживели чудесни мигове, най-добрите, от които бяха съвместните им среднощни обиколки на казиното. Бяха щастливи години. В знак на признателност отстъпи на стареца дори своята любима Карол — същата онази красавица, която всички наричаха „Чарли Браун“. За миг се запита къде ли е сега това чудесно момиче; защо му направи номер тъкмо с онзи дебелак Осейно.

После пред очите му бавно изплува картината от нощта, в която се бяха запознали.

Обичаше среднощните обиколки на казиното с Гроунвелт. Старият собственик ги предприемаше обикновено малко след полунощ, след приятна вечеря в приятелски кръг, или пък насаме с някое младо и красиво момиче. Никога не пропускаше да обиколи империята си и внимателно търсеше признаци за предателство. Безпогрешно откриваше измамниците сред персонала, а и всички дошли отвън мошеници, които се опитваха да срутят най-могъщия му бог — процент.

Пристъпвайки до него, Къли забелязваше как тялото на Гроунвелт се налива със сила, стойката му ставаше по-изправена, а лицето му придобиваше младежка руменина. Сякаш черпеше енергия направо от дебелия мокет на пода.

През онази нощ започнаха от залата за барбут. Един от клиентите поиска да узнае колко е часа и крупието повдигна ръкава на униформеното си сако. Под него проблесна огромен хронометър с черен циферблат, тежък и солиден на вид. Гроунвелт го стрелна само за част от секундата и пристъпи крачка напред:

— Я дай да ти видя часовника! — рече той.

Крупието стреснато го погледна и колебливо протегна ръка. Гроунвелт я пое и разкопча верижката с ловки движения на роден картоиграч.

— Ще бъда в кабинета си — усмихна се той на смутения служител. — След час може да дойдеш и да си получиш часовника. Ако не го направиш, можеш да подадеш молбата за напускане. А ако се качиш, положително ще получиш извиненията ми… Под формата на петстотин долара…

След тези думи се извърна и си тръгна, последван от озадачения Къли.

Горе му показа механизма. Часовникът беше кух и в празното място между капака и механизма се побираше точно един чип. Гроунвелт го разглоби с лекота, използвайки комплект миниатюрни инструменти, които извади от чекмеджето на писалището си. Когато частите му бяха пръснати по плота, в кухината проблесна самотен стодоларов чип с позлатени ръбове.

— Едно никога няма да разбера — усмихна се Гроунвелт. — Дали този тип е използвал часовника си сам, или го е давал под наем и на колегите си от другите смени. Не е лошо като идея, но общо взето е кокошкарска работа. Какво може да отмъкне за една смяна? Триста, най-много четиристотин долара! — поклати глава и добави: — Ако всички бяха като него, аз щях да бъда най-щастливият собственик на игрално заведение в света!

Къли слезе обратно в казиното. Шефът на залата за барбут му съобщи, че крупието си е подал оставката и вече е напуснал хотела.

Тогава се запозна с Чарли Браун. Беше застанала край масата за рулетка. Красиво и стройно момиче с толкова младо и невинно лице, че той неволно се запита дали е пълнолетна, за да бъде тук. Забеляза, че дрехите й са хубави и секси, но не бяха от най-скъпите. Бързо стигна до заключението, че не е нито от Ню Йорк, нито от Лос Анджелис, а вероятно от някое малко и смотано градче на Средния запад.

Започна да я наблюдава. Рулетката скоро й омръзна и тя се прехвърли на една маса за тридесет и едно. Веднага му стана ясно, че момичето не знае как да се възползва от процентите в тази игра. Приближи се и предложи да й помогне с игрива усмивка на устните. Започна да й казва кога да залага и кога да пропуска. В резултат купчината чипове пред нея видимо нарасна. Когато Къли я попита дали е сама, тя му пусна една ослепителна усмивка и му отвърна, че е със своя приятелка.

Светлината на семафора беше прекалено яркозелена, за да не я забележи.

Къли й връчи картичката си, на която под името му се мъдреше надписа: „Хотел Ксънейду — вицепрезидент“.

— Ако имате нужда от нещо, просто ми звъннете един телефон — каза той. — Ако желаете, довечера можем да гледаме нощната програма в бара, а след това ще ви поканя на вечеря…

Фантастично, каза момичето, после невинно попита:

— А мога ли да взема приятелката си?

— Окей — кимна Къли, надраска няколко думи върху картичката си и й я подаде.

— Малко преди програмата я покажете на оберкелнера — каза той. — Ако имате нужда от нещо друго, обадете ми се.

Малко след края на нощната програма телефонът му иззвъня. Беше момичето, разбира се.

— Карол се обажда — каза в слушалката тя.

— Ще позная гласа ви, където и да се намирате, Карол — отвърна галантно Къли, после просто добави: — Вие сте момичето от масата за тридесет и едно, нали?

— Точно така — отвърна тя. — Просто исках да ви благодаря. Прекарахме чудесно!

— Радвам се — рече Къли. — Обадете ми се, когато отново дойдете във Вегас. С удоволствие ще направя за вас каквото мога. Ако имате трудности с резервацията, звъннете и ще ви уредя…

— Много сте мил — рече Карол с леко разочарование в гласа.

— Я почакайте — напусна деловитостта си Къли. — Кога мислите да си тръгвате?

— Утре сутринта — отвърна момичето.

— Защо не ми позволите да ви почерпя заедно с приятелката ви, просто така, за довиждане?

— С удоволствие ви позволявам — засмя се Карол.

— Добре тогава, чакайте ме при масата за бакара — приключи разговора Къли.

Приятелката се оказа симпатична брюнетка с хубав бюст, облечена малко по-консервативно от Карол. Къли реши да не насилва нещата. Почерпи ги по едно питие в бара на казиното, а от разговора разбра, че са дошли от Солт Лейк Сити с надеждата да си намерят работа като манекенки.

— Може би ще успея да направя нещо за вас — рече Къли. — Някои приятели в Лос Анджелис се занимават с този бизнес. Ако ми се обадите в средата на следващата седмица, положително ще имам някакви новини за вас. Или в Лос Анджелис, или тук във Вегас…

Нещата останаха така.

През следващата седмица Карол му се обади и той й даде номера на една модна къща в Лос Анджелис. Собственикът й му беше задължен и момичето почти сигурно щеше да получи някаква работа. Тя му съобщи, че другата събота и неделя възнамерява да прескочи до Вегас.

— Ще отседнете при нас, нали? — попита я Къли. — Ще бъдете гост на хотела и няма да ви струва нито цент!

Карол с удоволствие прие.

По време на това посещение всичко си дойде на мястото. От рецепцията уведомиха Къли за пристигането на Карол и той нареди да занесат букет свежи цветя в стаята й. После й се обади и я покани на вечеря. След като хапнаха я заведе на едно нашумяло във Вегас шоу. На връщане се отбиваха из различни игрални заведения и залагаха по някой долар. Обясни й, че не е удобно да играе в „Ксънейду“, понеже работи там. Даде й сто долара да поиграе на рулетка. През цялото време момичето пискаше от удоволствие. Той внимателно я наблюдаваше — искаше да разбере дали няма да мушне някой чип в чантичката си. Карол не го направи и той остана доволен — беше честно момиче. Направи така, че навсякъде го засипваха с почитателни поздрави и това направи впечатление на момичето. Когато нощта беше в разгара си, Карол вече беше убедена, че той е един от най-уважаваните хора във Вегас. Върнаха се в „Ксънейду“ и той попита:

— Искате ли да видите как изглежда апартамента на един вицепрезидент?

— Разбира се — кимна тя и пусна невинната си усмивка.

Качиха се горе и тя направи съответните за случая възхитителни възклицания, после се тръшна на канапето и уморено въздъхна:

— Ох, Вегас положително е доста по-различен от Солт Лейк Сити!

— Някога минавало ли ви е през ума да се установите тук? — попита Къли. — За хубаво момиче като вас тук животът би могъл да бъде приказка! Аз се наемам да ви запозная с някои влиятелни хора…

— Наистина ли? — попита го тя.

— Разбира се — отвърна Къли. — Всеки ще се радва да има приятелка хубавица като вас.

— Не съм хубава — поклати глава тя.

— Хубава сте и отлично го знаете — настоя Къли. После седна до нея на дивана, наведе се и я целуна. Беше приятно. Ръката му се плъзна към полата й. Съпротива липсваше. Тя пламенно отвърна на целувката му. Къли си помисли за скъпата тапицерия на канапето и каза:

— Да идем в спалнята.

— Окей — кимна тя.

Хванаха се за ръце и преминаха в съседната стая. Къли я съблече. За пръв път в живота си виждаше такова съвършено тяло. Млечнобяло на цвят, със златисти косъмчета между краката, които имаха цвета на косата й. Освободили се от оковите на облеклото, прекрасните й гърди подскочиха като живи. Никак не беше срамежлива. Когато Къли свали и последната дреха от тялото й, тя нежно го погали по слабините и отпусна лице върху долната част на стомаха му. Той едва я побутна и тя влезе в ролята си. Той я остави за известно време да му демонстрира способностите на устата си, а след това я заведе в леглото.

Когато климаксът им — спонтанен и съвършено синхронизиран — отмина, тя доволно въздъхна и зарови лице във врата му. Външният й вид беше наистина умопомрачителен, макар че имаше още доста да учи както в леглото, така и при устния секс. Ще се наложи да я пообучавам, помисли си Къли. Умът му трескаво работеше. Никога не беше срещал по-красиво момиче! Невинното й лице беше допълнителна награда към превъзходното и гъвкаво като тръстика тяло. С дрехи беше стройна и красива, без тях — истинска фантазия! Притежава тяло, което поетите възпяват, помисли си Къли. Най-съвършеното, което беше срещал… Макар и придобила известни познания в секса, от нея се излъчваше неповторима сладка невинност. Обзето вдъхновение. Ще превърне това момиче в най-силното си оръжие, реши той. Ще бъде един от най-добрите му инструменти по пътя към властта. Във Вегас е пълно с красиви момичета, но обикновено те са прекалено тъпи, прекалено недостъпни или пък им липсват подходящи покровители. Тази ще бъде нещо специално. Не проститутка, защото той самият никога не би имал търпението да бъде сводник. Никога няма да й вземе дори цент от спечелените пари. Ще я превърне в мечта за всеки комарджия, който стъпи във Вегас с достатъчно тежки джобове. Но най-напред ще трябва да се влюби в нея, разбира се. И да я накара да направи същото. Едва като се справи с този проблем, ще може да се залови с истинската работа.

Карол никога не се завърна в Солт Лейк Сити. Стана официална любовница на Къли и беше постоянно на негово разположение, макар да беше наела един апартамент наблизо. Къли я записа на уроци по тенис и танци. Помоли една от най-добрите актриси в програмата да я научи как да използва грима и модните дрехи. Уреди й известни ангажименти като манекен в Лос Анджелис, а след това започна да й разиграва сцени на ревност. Постоянно я разпитваше как е прекарала там, искаше да знае всичко за отношенията й с фотографите в модната централа.

— Не мога да се любя с никого, докато имам теб — успокояваше го тя и го обсипваше с целувки.

По негова преценка беше искрена. Би могъл да извърши някои проверки, разбира се, но не това беше важното. Остави любовната идилия да се проточи около три месеца, след което реши, че вече е време да се заеме с работа.

— Днес Гроунвелт нещо не го бива — рече й една вечер той. — Получи неприятни новини. Опитах се да го накарам да изпие едно питие с нас, но той отказа и се затвори в апартамента си.

Карол вече познаваше собственика на хотела, дори бяха вечеряли заедно. Гроунвелт се беше показал като галантен кавалер и тя го харесваше.

— Ох, колко тъжно! — промълви тя.

— Убеден съм, че само ти можеш да го развеселиш — усмихна й се Къли. — Красивото ти лице и прекрасното ти тяло са неща, на които нито един мъж не може да устои. А старци като него са направо луди за невинната ти усмивка!

Това беше чиста истина. Напръсканото със ситни и едва забележими лунички лицето й беше истински сладкиш, особено когато се усмихва. Русата й леко къдрава коса беше съвсем като на момиченце.

— Приличаш точно на онова щастливо хлапе от комиксите — рече й Къли. — На Чарли Браун.

Така получи прякора, който й остана завинаги. Хареса го.

— Винаги съм била обект на внимание от страна на по-възрастните мъже — кимна тя. — Доста от приятелите на баща ми се опитваха да ми пускат ръце…

— Как няма да ти пускат! — въздъхна Къли. — Ти как го приемаше?

— О, не им се сърдех — усмихна се тя. — Беше ми приятно и никога нищо не казвах на баща си. Бяха наистина мили хора. Засипваха ме с подаръци и никога не ми направиха нищо лошо…

— Имам една идея — рече Къли. — Ще позвъня на Гроунвелт и ще му кажа, че отиваш горе да му правиш компания. И без това имам доста работа в казиното. Какво ще кажеш? Ще се заемеш ли да го поразвеселиш?

Направи се, че не вижда тъжния й поглед и ведро се усмихна.

— Окей — въздъхна момичето.

Къли я възнагради с една бащинска целувка по челото.

— Знаеш какво искам да кажа, нали?

— Зная — отвърна тя.

Привлечен неудържимо от това ангелско лице, Къли за момент изпита чувство на вина.

Но в следващия миг тя вече го заливаше с ослепителната си усмивка.

— Нищо не ми пречи — рече. — Освен това го харесвам. Но дали той ще ме иска?

Къли изпита прилив на увереност.

— Не се безпокой за това, скъпа — успокои я той. — Просто се качи горе и потропай на вратата му. Той ще те очаква, а ти се дръж както винаги си се държала. Ще го омагьосаш за броени секунди, сигурен съм в това!

После вдигна телефонната слушалка и набра номера на шефа си. Обясни положението на Гроунвелт и в отговор долетя развеселеният му глас:

— Щом действително й е мъчно за мен, нека се качи — рече старецът. — Тя е чудесно момиче.

Къли прекъсна връзката и каза:

— Хайде, скъпа, да тръгваме.

В апартамента на Гроунвелт отидоха двамата. Къли я представи като Чарли Браун и Гроунвелт остана възхитен. Къли смеси напитките, седнаха край ниската масичка и се чукнаха. След известно време каза, че има работа в казиното, стана и си излезе.

През тази нощ не видя повече Чарли Браун. Но знаеше отлично, че е останала в апартамента на Гроунвелт.

— Как беше? — попита той на следващата сутрин, когато се настани срещу писалището на шефа си.

— Чудесно — отвърна Гроунвелт. — Тя е прекрасно момиче, адски сладка! Опитах се да й дам малко пари, но тя не ги взе…

— Още е твърде млада — обясни Къли. — Нова е в този бизнес. Искаш ли да й кажа да остане на твое разположение?

— О, не — възпротиви се Гроунвелт. — Доста е младичка за мен. Освен това се чувствам неудобно с момичета, които отказват да вземат парите ми… Купи й някакво бижу от магазинчето и й го поднеси от мое име.

Къли се прибра в кабинета си и я потърси по телефона.

— Добре ли прекарахте? — пожела да се осведоми той.

— О, той беше чудесен! — възкликна Чарли Браун. — Страхотен джентълмен!

— Какво искаш да кажеш с това? — разтревожи се Къли. — Нима нищо не стана?

— Стана, как няма да стане! — успокои го тя. — И той се справи отлично. Не бях допускала, че мъж на неговата възраст може да се справи толкова добре. Готова съм да го развеселявам винаги, когато това се наложи…

Къли се уговори с нея да се видят на вечеря, остави слушалката и се зае да обмисля положението. Беше се надявал, че Гроунвелт ще се увлече по Чарли и той ще може да я използва като оръжие срещу него. Но старецът явно беше усетил нещо.

Срещу Гроунвелт никой не бе успял да използва жени. Просто ги беше имал прекалено много и знаеше как лесно могат да се корумпират. Не знаеше какво означава добродетел и по тази причина му беше невъзможно да се влюби. Не можеше да се влюби и от страст, тъй като тя беше нещо, което лесно се постига й задоволява. „При жените процентът действа срещу теб“, обичаше да казва старецът. „Затова никога не трябва да се увличаш.“

Е, като не става с Гроунвелт, ще опита другаде, помисли си Къли. В този град има сума влиятелни типове, които Чарли е в състояние да побърка. За момент си помисли, че неуспехът й с Гроунвелт се дължи на недостатъчно техническо умение. Беше твърде млада в края на краищата. А за да стане специалист се изисква време. Същевременно беше успял да я научи на доста неща през последните няколко месеца, а тя се оказа способен ученик. Беше вече много над това, което предложи на Къли при първия им контакт. Не можа да я впримчи в Гроунвелт — нещо, което би било идеално решение и за тримата. Значи ще трябва да я използва за по-общи задачи. И Къли се зае да я усъвършенства. В продължение на няколко месеца й уреждаше срещи с различни непоправими комарджии, които винаги отговаряха на едно и също условие — да бъдат богати и редовно да посещават Вегас. Научи я никога да не взема пари от тях и не всякога да скача в леглото им.

— Търсиш само едрите риби — обясняваше й той. — Някой, който ще се влюби в теб, ще ти прави много подаръци и ще потроши по теб маса мангизи. Но за да направи това, такъв човек трябва да знае, че никога не би могъл да те скъса от чукане срещу сто-двеста долара. Трябва да играеш картите си изключително внимателно. Никога не им се навивай на първата вечер. А ако все пак го направиш, нека изглежда така, сякаш си била твърде уморена, за да се съпротивляваш успешно…

Чарли прие всичко без проблеми и той никак не се изненада от това. Още през онази първа нощ беше забелязал у нея следите от мазохизма, с който живеят толкова много красиви жени. Познаваше тази черта. Беше израз на липса на собствено достойнство, на желание да доставят удоволствие на човек, който твърди, че ги обича. Макар да не беше сводник, Къли обучаваше Чарли Браун точно като такъв. Беше дълбоко убеден, че го прави за нейно добро.

Чарли имаше и едно друго качество, което се оказа страшно забавно на кавалерите й — беше в състояние да погълне огромни количества храна. Когато за първи път го демонстрира на Къли, той остана направо гръмнат — изяде един стек с картофена салата, порция омар с пържени картофи по френски, огромно парче торта и купичка сладолед. А след всичко това опразни и неговата чиния. Къли бързо оцени това качество и започна да го рекламира. Повечето мъже, на които я пускаше (обикновено комарджии с много мангизи), изпадаха във възторг от това. С удоволствие я водеха на вечеря и развеселено гледаха как поглъща огромно количество храна, без това да й се отразява по някакъв начин. Никога не беше сита, винаги беше готова да си хапне още малко, и въпреки това не наддаваше нито грам!

След известно време Чарли се сдоби с кола и ездитни коне, после купи къщата, в която беше наела своя апартамент. Спестените пари даваше на Къли и той ги влагаше в банката. Откри й специална сметка, а с данъците й се занимаваше личният му счетоводител. Вписа името й във ведомостите на казиното, за да има официален източник на доходи. Никога не пипна дори цент от парите й. В продължение на няколко години тя свали всички преуспяващи собственици на игрални домове във Вегас, не отмина и повечето собственици на хотели. Чукаше богати играчи от Тексас, Ню Йорк и Калифорния. Къли сериозно се замисли дали да не я пусне и на Фумиро. Но когато сподели това с Гроунвелт, старецът поклати глава:

— Не, Фумиро не.

Не му даде никакви обяснения, макар Къли да изгаряше от любопитство. Гроунвелт очевидно забеляза това, защото се усмихна и добави:

— В това момиче има нещо парцаливо… не мога да ти го обясня с думи… Но съветът ми е никога да не я тикаш в ръцете на истинските баровци.

Къли прие присъдата без повече въпроси.

Най-големият му удар беше свързването на Чарли със съдията Брайънка. Беше постоянен член на федералния съд на щата Невада. Къли уреди всичко по безупречен начин. Чарли получи нареждане да чака в една стая до апартамента на Къли, а съдията влезе при нея през този апартамент. Когато системата доказа своята надеждност, съдията започна да идва всяка седмица. Къли пък взе да му иска по някоя и друга дребна услуга и работата стана — двамата се оказаха здраво и надеждно свързани.

Разшири успеха си като пробута Чарли и на един от членовете на Комисията по хазарта. Всичко това беше възможно единствено благодарение специалните качества на момичето — на привлекателната й невинност, на великолепното й тяло. А и беше страхотно забавна. Съдията Брайънка толкова я хареса, че я взе със себе си по време на отпуската си и я заведе на риба. Някои банкери я вземаха при служебните си пътувания, защото искаха да я имат под ръка всяка свободна минута. Когато бяха заети със своя бизнес, тя излизаше да обикаля из магазините. Когато бяха нервни, тя сваляше дрехите им и ги побъркваше. Не се нуждаеше от прояви на нежност, а пари приемаше само когато искаше да си купи нещо. Имаше невероятна способност да ги накара да вярват, че е влюбена в тях, че ги обожава както за компания, така и за леглото. И всичко това без никакви капризи. Тези хора можеха да я имат само с едно обаждане по телефона — независимо дали на Къли, или на нея самата.

Имаше само един недостатък — у дома беше страхотна мърла и не пипаше нищо. По някое време приятелката й Сара също пристигна от Солт Лейк Сити и се настани в апартамента на Чарли. Къли без особени усилия я „отвори“ за професията. Бяха й необходими един-два по-подробни инструктажа. Но когато отиваше в жилището на двете момичета, направо потръпваше от отвращение. Една сутрин влезе в кухнята и направо побесня. Изрита и двете от леглото и ги накара да измият купищата мръсни съдове в умивалника. После ги прати да купят нови пердета. Момичетата се намръщиха и се подчиниха с явно нежелание, но когато след това ги заведе на вечеря, бяха толкова доволни, че без колебание скочиха в леглото му.

Чарли Браун се превърна в момичето мечта на цял Вегас. Но когато Къли изпита особена нужда от нея, тя взе, че изчезна с онзи смахнат Осейно. Къли не можеше да разбере защо го е направила. Когато най-сетне се върна, тя си беше съвсем същата, но Къли подушваше, че е готова да напусне Вегас в момента, в който я потърси Осейно.

Вече от доста време Къли беше дясна ръка на Гроунвелт, неговият най-доверен и най-близък помощник. И съвсем естествено в главата му се роди мисълта, че може да заеме мястото му.

Семето на предателството беше посято, когато получи възможност да изкупи десет процента от акциите на хотел „Ксънейду“ заедно с казиното.

Беше повикан на съвещание в кабинета на шефа си и там се запозна с Джони Сантадио. Беше мъж на около четиридесет години, облечен в елегантни, но малко консервативни дрехи с английска кройка. Имаше изправена стойка на военен. По-късно Къли научи, че е завършил военната академия в Уест Пойнт. Баща му — един от известните босове на нюйоркската мафия, беше използвал доста връзки, за да го вкара там.

И бащата, и сина бяха яростни патриоти. Но конгресната подкомисия за разследване дейността на мафията изпрати призовка на стария Сантадио и той мина в нелегалност. ФБР задържала Джони като заложник и ясно дала да се разбере, че синчето бял свят няма да види, докато таткото не се предаде на властите. Старият приел посланието и се явил пред комисията на Конгреса. По същото време Джони напуснал Академията в Уест Пойнт.

Самият Джони Сантадио имаше абсолютно чисто досие — никога не беше обвиняван или съден за някакво престъпление. Никога не беше дори арестуван. Но беше син на баща си и по тази причина Комисията по хазарта отказваше да му даде патент за собственост на хотел и казино във Вегас.

Къли остана силно впечатлен от този човек. Беше тих и безупречно възпитан мъж, който спокойно можеше да мине за млад учен, произхождащ от консервативно американско семейство. Дори на външен вид нямаше нищо общо с италианците.

В кабинета бяха само тримата. Разговорът започна Гроунвелт.

— Ще имаш ли нещо против да купиш известно количество акции от този хотел? — обърна се към Къли той.

— Нищо — усмихна се Къли. — Веднага съм готов да ти подпиша един маркер!

Джони Сантадио също се усмихна. Усмивката му беше нежна и сладка като на момиче.

— От мистър Гроунвелт разбирам, че вие сте изключително способен човек — каза той. — По тази причина реших да ви кредитирам за току-що споменатата операция.

Къли светкавично схвана ситуацията. Той ще притежава част от акциите на хотела като прикритие за Сантадио.

— Нямам нищо против — кимна той.

— Как сте с досието? — позаинтересува се Сантадио. — Достатъчно чисто ли е, за да получите лиценз от Комисията по хазарта?

— Разбира се — отвърна Къли. — Освен ако не са прокарали закон срещу свободния секс!

Този път Сантадио не се усмихна. Изчака Къли да свърши и добави:

— Ще ви кредитирам за покупката срещу обикновена разписка. В нея ще бъде отбелязано, че се задължавате да ми изплащате шест процента лихва върху сумата и тази лихва действително ще плащате. В замяна имате думата ми, че нищо няма да изгубите, въпреки лихвата. Разбирате ли?

— Да — кимна Къли.

— Това е една напълно законна операция — намеси се Гроунвелт. — Искам ясно да го разбереш. Единственото условие е никой да не научи, че мистър Сантадио притежава разписка от теб. В противен случай Комисията по хазарта може да ти откаже лиценз.

— Разбирам — отново кимна Къли. — Но какво ще стане, ако нещо се случи с мен? Ако ме прегази кола например, или пък самолетът катастрофира? Мислили ли сте за подобна вероятност? Ако това, не дай боже, се случи, как ще получи парите си мистър Сантадио?

Гроунвелт се усмихна и го потупа по рамото.

— Я кажи, не съм ли ти като баща? — попита той.

— Наистина е така — отвърна Къли.

В гласа му прозвуча неопределена искреност и Сантадио му хвърли кратък одобрителен поглед.

— Добре тогава — продължи Гроунвелт. — Ще направиш едно завещание, в което да пише, че ми оставяш твоя процент от хотела. Ако нещо стане с теб, Сантадио ще знае, че парите му са у мен. Така добре ли е, Джони?

Джони Сантадио кимна и се извърна към Къли:

— Знаете ли някакъв законен начин да ми бъде издаден лиценз за упражняване на професионален хазарт във Вегас, въпреки досието на баща ми? — попита небрежно той.

Къли веднага разбра, че Гроунвелт го е информирал за онзи член на Комисията, който държи в джоба си благодарение на Чарли Браун.

— Ще бъде трудно — рече той. — Ще изисква много време и много пари.

— Колко време? — попита Сантадио.

— Две години — отвърна Къли. — Искате да имате разрешително на свое име, нали?

— Точно така.

— Когато Комисията се заеме с проучването на досието ви, ще открие ли нещо нечисто?

— Нищо, с изключение на факта, че съм син на баща си — отвърна Сантадио. — Плюс купища непроверени и недоказани слухове и папка донесения на нюйоркското ФБР. Суров материал, без никакви доказателства…

— Но това е напълно достатъчно, за да получите отказ от Комисията по хазарта — отбеляза Къли.

— Зная — отвърна Сантадио. — Именно за това имам нужда от помощта ви.

— Ще направя каквото мога — обеща Къли.

— Прекрасно — взе инициативата в свои ръце Гроунвелт. — Можеш да се обърнеш към личния ми адвокат, Къли. Той ще ти помогне да си направиш завещанието и ще ми изпрати съответното копие. За останалото ще имаме грижа ние с мистър Сантадио.

Джони Сантадио стисна ръката му и Къли напусна кабинета.

Година по-късно Гроунвелт получи удар. Постъпи в болницата, а Сантадио долетя във Вегас да се срещне с Къли. Искаше да се увери, че старецът ще се оправи, а Къли действа по въпроса с Комисията по хазарта.

— Десетте процента, които притежавате вие, не са единствения ми интерес в това казино — призна му Сантадио. — Няколко мои приятели също имат акции от „Ксънейду“. И всички сме много загрижени по въпроса дали след този удар Гроунвелт ще може да се справя. Съвсем открито ще ви кажа, че питая към него съвсем искрено уважение и бих се радвал всичко да бъде наред. Но искам незабавно да ми съобщите, ако това място започне да запада.

Ето така настъпи момента, в който Къли се изправи пред своя избор — да продължава ли да бъде верен помощник на Гроунвелт, или да потърси начин да осигури собственото си бъдеще. Остави се на предчувствието си.

— Точно така ще постъпя — отвърна на Сантадио той. — Така ще бъде най-добре както за вас и мен, така и за самия мистър Гроунвелт.

— Той е истински мъж — усмихна се Сантадио. — Иска ми се да направим за него всичко, което е възможно. Значи, разбрахме се… Никой от нас не иска този хотел да отиде по дяволите, нали?

— Точно така — кимна Къли. — Ако има нещо нередно, веднага ще ви уведомя.

Когато Гроунвелт излезе от болницата изглеждаше съвсем добре. Къли продължаваше да работи под прякото му ръководство. Но след няколко месеца вече стана съвсем ясно, че старецът не може да управлява хотела и казиното както преди. Къли реши да информира Сантадио за това.

Сантадио дойде още с първия самолет, затвори се в кабинета на Гроунвелт и двамата проведоха напрегнато съвещание. Направо го попита дали не мисли да продаде своята част от акциите и да предаде ръководството на хотела в ръцете на някой по-млад и по-енергичен човек.

Отслабнал и остарял, Гроунвелт кротко седеше в креслото и гледаше с тъжен поглед Къли и Сантадио.

— Разбирам безпокойствието ви — продума той. — Мисля, че ми трябва малко време за възстановяване и отново ще мога да ръководя бизнеса си както преди. Ето какво ви предлагам — ако до шест месеца, считано от днес, нещата не се оправят, аз ще постъпя така, както ме съветвате. Разбира се, вие Джони, ще сте първият, на когото ще предложа акциите си.

— Чудесно — кимна Сантадио. — Знаете, че ви вярвам напълно и съм убеден във вашите способности. След като казвате, че ви трябват шест месеца, нека бъде толкова. Вярвам и на обещанието ви да напуснете, ако нещата не потръгнат добре. Оставям всичко във вашите ръце.

Така свърши това съвещание. Но вечерта, когато Къли изпрати Сантадио до летището за нощния самолет, Джони каза:

— Дръжте юздите изкъсо и здравата си отваряйте очите! Искам да зная абсолютно всичко, което става в хотела. Ако той продължава да бъде зле, ние не може да чакаме!

Това беше момента, в който Къли би трябвало да погребе всички мисли за предателство. Защото през следващите шест месеца Гроунвелт действително се оправи и пое всичко в ръцете си. Този факт обаче не влезе нито веднъж в докладите, които Къли изпращаше до Сантадио. Окончателната му препоръка бе Гроунвелт да бъде отстранен незабавно.

Само месец по-късно племенникът на Сантадио, който работеше в едно от казината като шеф на зала, беше официално обвинен в укриване на доходи и измама. Джони веднага долетя и влезе при Гроунвелт да обсъдят създалото се положение. Уж щяха да планират измъкването на племенника, но Сантадио заговори за съвсем други неща.

— Остават ви още три месеца — напомни на Гроунвелт той. — Решихте ли дали ще ми продадете своята част от акциите?

Гроунвелт хвърли поглед към Къли. Лицето му беше тъжно и уморено.

— А вие как мислите? — отвърна с въпрос той.

— Изпитвам тревога както за вашето здраве, така и за състоянието на хотела — поясни Сантадио. — Струва ми се, честно казано, че работата вече е доста тежка за вас…

— Може би сте прав — въздъхна Гроунвелт. — Нека отново да обмисля състоянието на нещата. През следващата седмица ще се подложа на пълни медицински изследвания и заключенията на лекарите ще поставя над всички лични предпочитания. Но какво ще правим с вашия племенник? Можем ли да помогнем с нещо?

Джони Сантадио за пръв път показа очевидни признаци на раздразнение.

— Господи, какъв глупак! — въздъхна той. — Глупак, който върши глупости без дори да се замисля! Пет пари не давам за него, ако ще да изгние в затвора! Но ако го осъдят, това ще бъде нова черна точка в досието ми. Всички ще бъдат убедени, че аз стоя зад него или поне съм замесен. Дойдох тук да му помогна, но на практика нямам никаква представа как може да стане това!

— Не е толкова безнадеждно — успокои го Гроунвелт. — Къли познава федералния съдия, който ще гледа делото. Какво ще кажеш, Къли? Съдията Брайънка продължава ли да се гуши в джобчето ти?

Умът на Къли трескаво работеше. Обработката на съдията ще бъде адски трудна и опасна работа. Ако поиска да постигне някакъв успех, ще трябва да действа наистина грубо. Къли беше готов на това, защото предвиждаше наградата, която можеше да очаква. Помогне ли на Сантадио сега, Джони положително ще му възложи ръководството на хотела, след като отпратят Гроунвелт. Положението му ще бъде направо циментирано, той ще бъде истинския господар на „Ксънейду“.

Хвърли напрегнат поглед към Сантадио и рече:

— Ще бъде дяволски трудно! Ако искаме оправдателна присъда, ще се провалим като нищо! Това, което мога да ви обещая, е една условна присъда. Шансовете ни за пълно оправдание остават, но съдията все пак трябва да убеди и съдебните заседатели за това.

— Това би било фантастично! — възкликна Сантадио и топло му стисна ръката. — Направите ли това за мен, може да искате каквото пожелаете!

Изведнъж между тях изникна Гроунвелт и положи длан върху стиснатите им десници.

— Чудесно е, че можем да разрешим проблемите си — каза усмихнато той. — А сега отиваме да хапнем нещо хубаво и да празнуваме!

След една седмица Гроунвелт повика Къли при себе си.

— Получих заключенията на лекарите си — съобщи му той. — Съветват ме да се оттегля. Но преди да сторя това, искам да опитам една работа. Наредих на банката си да прехвърли един милион долара в текущата ми сметка. Възнамерявам да направя една малка обиколка из комарджийниците на това градче и да удвоя или похарча този милион. Ти ще дойдеш с мен!

Къли не можеше да повярва на ушите си.

— Искаш да кажеш, че се изправяш срещу своя най-велик бог — процента? — смаяно попита той.

— Няма как, ще опитам още веднъж — въздъхна Гроунвелт. — Като млад бях страхотен играч. Ако някой изобщо може да се справи с процента, това съм аз! Не успея ли да го сторя, никой не може да го стори! Ще си прекараме чудесно, ще видиш… А финансовото ми състояние спокойно позволява да похарча едно нищо и никакво милионче…

Къли беше удивен. През всичките тези години на съвместна работа, вярата на Гроунвелт във всевластния процент беше непоклатима като скала. Спомни си как веднъж масите за барбут носеха загуби в продължение на цели три месеца. Който не хвана заровете, той не забогатя. Убеден, че е свидетел на някаква нова измама, Къли уволни целия персонал на залата. Гроунвелт нареди да се съберат заровете и ги изпрати на химически анализ. Нищо не помагаше. Къли все повече беше склонен да се съгласи с директора на казиното, който беше убеден, че имат работа с някой гениален мошеник, открил нов научен начин за контрол върху заровете. Нямаше друго обяснение. Единствен Гроунвелт запази спокойствие и нито за миг не изгуби вярата си.

— Не се тревожете — говореше им той. — Процентът ще си вземе своето!

И наистина, след три месеца заровете се обърнаха на триста и шестдесет градуса. И залата за барбут започна да носи луди печалби в продължение на цели четири месеца. В края на годината сметките бяха уравнени. Гроунвелт се чукна с Къли за отпразнуване на победата и рече:

— Може да изгубиш вяра във всичко — в религия и бог, в жените и любовта, в доброто и злото, във войната и мира! Във всичко, в което вярват хората! Но процентът е нещо, в което човек трябва да вярва до последния си дъх!

През следващата седмица Гроунвелт се отдаде на комар. Къли бе принуден да признае, че никога не беше виждал по-добър играч от него. На масите за барбут старецът залагаше така, че процентът на банката да е минимален. Беше истински ясновидец и винаги знаеше кога да залага максимално и кога да се въздържи. Сякаш беше господ бог, който си играе с късмета. Когато заровете влизаха в серия от лоши, той пръв прехвърляше залога си на страната на банката, далеч пред останалите играчи надушваше края на лошата серия и изведнъж залагаше тавана за ръката на някой, който беше изгубил хиляди и никой му нямаше доверие. На бакара също надушваше кога подковата почва да работи в полза на банката или на някой от играчите и майсторски залагаше. На тридесет и едно слизаше до мизерните петдоларови чипове, когато картата потичаше в полза на крупието, а когато ставаше обратното, залозите му изведнъж скачаха до две хиляди.

В средата на седмицата беше с печалба половин милион. Към края й — с повече от шестстотин хиляди. Продължаваше да обикаля игралните зали, а Къли неизменно беше на крачка зад него. Вечеряха заедно някъде около девет и играеха само до полунощ. Гроунвелт твърдеше, че човек може да се бори със съдбата само ако е в отлична форма. Не трябва да се прекалява, винаги трябва да се мисли за сън и почивка, диетата е задължителна, а сексът трябва да се сведе до един-два пъти седмично.

В средата на втората седмица, въпреки очевидното си майсторство, Гроунвелт тръгна надолу. Процентът неумолимо го тикаше към калта. Изгуби своят милион точно за две седмици. Когато заложи последната си купчинка от чипове и изгуби, той се обърна и отправи към Къли една доволна усмивка. А Къли го гледаше като треснат.

— Нали ти казах? — рече Гроунвелт. — Не си ли на страната на процента, ти си обречен! Никога не забравяй това, момчето ми. Каквото и да правиш в твоя живот, твоят бог винаги да бъде процента!

48.

Видях се с Осейно при последното си пътуване до Калифорния. Предстояха ми окончателните и вече незначителни поправки в сценария, който написах за студията „Три-Калчър“. Сблъсках се с него във фоайето на хотел „Бевърли Хилс“. Бях толкова стреснат от външния му вид, че в първия момент изобщо не забелязах Чарли Браун до рамото му. Беше наддал поне с десет кила и под тениската му преливаше огромно шкембе. Лицето му беше подпухнало и изпъстрено с червени жилчици. Блестящите и умни някога зелени очи, бяха избледнели и гледаха отегчено. Когато се насочи към мен видях, че странното му залитане рязко се беше засилило.

Отидохме да изпием по чаша в „Поло Лоундж“. Както обикновено, погледите на всички мъже в кръчмата се събраха върху Чарли. Това не можеше да се дължи само на невинната й красота — такива жени в Бевърли Хилс имаше стотици. Нещо в облеклото й, нещо в походката й и в начина, по който въртеше очи сигнализираше на околните, че винаги могат да бъдат добре дошли.

— Изглеждам ужасно, нали? — тъжно ми се усмихна Осейно.

— Виждал съм те и по-зле — отвърнах.

— И аз, дявол да го вземе! — възкликна той. — А ти, копеле щастливо, вероятно продължаваш да се тъпчеш, с каквото пожелаеш и не качваш дори и грам!

— Аз съм нищо в сравнение с Чарли — рекох и приятелски му се усмихнах.

— Следобед вземаме самолета и се прибираме у дома — съобщи ми Осейно. — Еди Лансър беше сигурен, че ще ми уреди договор за някой сценарий, но ми писна и реших да си вдигам чуковете! Ще ида в някой център за отслабване, ще си върна старата форма и ще седна да си довърша романа!

— Как върви той? — полюбопитствах аз.

— Като бърз влак! — похвали се Осейно. — Две хиляди страници са напълно готови, остават ми не повече от петстотин…

Не знаех какво да му кажа. Вече беше успял да си създаде славата, че рядко изпълнява поетите ангажименти, особено по отношение на разни списания. Романът очевидно беше последната му надежда.

— Трябва да се заемеш с тези петстотин страници и да забравиш всичко останало — посъветвах го аз. — Крайно време е да свършиш проклетата книга. А и само така ще си решиш проблемите…

— Имаш право — въздъхна той. — Но не мога да бъда припрян. Дори издателят не ме съветва да бързам. Тази книга трябва да ми донесе Нобеловата награда, момчето ми!

— Имаш късмет с този издател — рекох. — Май вече десет години чака книгата, а?

— Най-реномираната издателска къща в Америка! — засмя се Осейно. — Дадоха ми сто бона в аванс и още не са видели нито страница! Ей това наричам аз класа, а не като тези шибани кинаджии тук!

— След една седмица и аз се връщам в Ню Йорк — рекох. — Ще ти се обадя да отидем да хапнем някъде. Какъв е новият ти телефонен номер?

— Все ми е същия — отвърна Осейно.

— Но аз няколко пъти звъня и никой не отговаря!

— За известно време бях в Мексико — обясни той. — Исках да поработя на спокойствие, пък и страшно ми се беше приял лютив боб! От него напълнях толкова. А Чарли не качи дори грам, макар че лапаше десет пъти повече от мен — той я потупа по рамото и бащински щипна бузката й. — Чарли Браун, ако бог е рекъл да умреш преди мен, непременно ще поискам да направят аутопсия, за да видя кое е това нещо, което те държи толкова гърчава!

— Това ми напомня, че пак съм гладна! — усмихна му се в отговор тя.

Поръчах обяд за трима просто за да разведрим малко обстановката. Чарли Браун се спря на хамбургер с пържени картофи, пържола с гарнитура от пресни зеленчуци, плодова салата и огромна порция сладолед, последвани от масивно парче ябълков пай. Ние с Осейно се облегнахме назад и започнахме да се забавляваме с лицата на посетителите, втренчили невярващи погледи в Чарли. Двама мъже от съседното сепаре изръкопляскаха, когато всичко беше ометено, но Чарли не прояви никакво желание да разговаря с тях.

Платих сметката и се изправих. Обещах на Осейно да му се обадя веднага, след като се прибера в Ню Йорк.

— Направи го — примоли се той. — Имам нужда от моралната ти подкрепа, тъй като другия месец трябва да говоря на конгреса на Движението за равноправие на жените. Нали ще дойдеш с мен?

Не бях възхитен от идеята. Никак не ми беше до разни конгреси, освен това бях убеден, че приятелят ми ще сгази лука и пак ще трябва да го измъквам. Все пак приех и обещах да ида.

През цялото време никой не спомена Жанел. Накрая не издържах и го попитах направо:

— Виждал ли си Жанел?

— Не — отвърна Осейно. — А ти?

— Отдавна не съм я виждал — рекох.

Той ме погледна внимателно. За част от секундата в очите му се появи някогашния коварен блясък. После се усмихна малко тъжно и рече:

— Такова момиче не трябва да бъде изоставяно. То се пада само веднъж в живота на мъжа… Точно така, както писателят може да напише само един истински роман…

Свих рамене и не отговорих. Стиснахме още веднъж ръцете си, целунах Чарли по бузата и се разделихме.

Същият следобед присъствах на заседанието в „Три-Калчър“, на което трябваше да се реши бъдещето на филма ми. В него участваха Джеф Уейгън, Еди Лансър и режисьорът Саймън Белфорт. Винаги си бях мислил, че слуховете за постоянни скандали между сценаристи, режисьори и продуценти са просто част от фолклора на Холивуд и не са нищо повече от една забавна глупост. Но сега на практика се уверих, че са си съвсем истински. На практика се получаваше така, че Джеф Уейгън и марионетката, която си беше избрал за режисьор, ни нареждаха да пишем някаква измислена от тях история, която няма нищо общо с книгата ми. Оставих Еди да се бори с тях и мълчах. Накрая, изтощен и ядосан, Еди скочи на крака и кресна на Уейгън:

— Виж какво ще ти кажа, мръсник такъв! Не казвам, че имам повече акъл от теб, но положително имам повече късмет! Досега съм направил четири сценария и всичките донесоха огромен успех! Защо не си седнеш на задника и не приемеш моите преценки, да те вземат мътните?

Лично на мен този аргумент ми се стори непоклатим като скала, но Джеф и режисьорчето размениха смаяни погледи. Те просто не разбираха за какво им говори Еди и съвсем очевидно нямаха никакво намерение да променят становището си.

Приятелят ми също разбра това и уморено приключи:

— След като сте решили твърдо да вървите по този път, аз нямам повече работа тук. Напускам, момчета!

— Хубаво — кимна Уейгън. — А ти, Мерлин?

— Не виждам никакъв смисъл да пиша под ваша диктовка — рекох. — Просто не съм в състояние да отговоря на изискванията ви.

— Е, ти поне си откровен — въздъхна Уейгън. — Съжалявам. Бихте ли ни препоръчали някой писател, който ще напише сценария така, както го искаме ние? Предпочитам да е ваш приятел, тъй като ще може да се консултира с вас. Все пак вие свършихте основната част от работата… Всички бихме имали полза от подобно разрешение.

За миг се изкуших да им предложа Осейно. Знаех, че има остра нужда от пари и договорът му е в кърпа вързан само да кажа, че искам да работя с него. Но след това си го представих на подобно заседание. Представих си как го инструктират хора като Джеф и това смотано режисьорче. Осейно все пак е представител на най-големите писатели в американската литература, а тези типове тук положително щяха да го уволнят, а преди това и да го унижат. Затова реших да мълча.

Едва когато си легнах вечерта в хотела ми мина през ума, че на практика лиших Осейно от добре платена работа, единствено за да го накажа поради оная история с Жанел.

На сутринта ми позвъни Еди Лансър. Пратил агента си при Джеф Уейгън. В резултат на състоялия се разговор студията „Три-Калчър“ му предложила хонорар от петдесет хиляди долара допълнително, ако остане да завърши сценария. Искаше да зная това и се интересуваше от мнението ми.

Казах му, че може да прави каквото му е удобно, но аз повече няма да се върна. Еди направи опит да ме разубеди:

— Знаеш ли какво ще направя! — рече. — Ще им кажа, че приемам само ако вземат и теб с 25 бона допълнителен хонорар! Сигурен съм, че няма къде да мърдат!

Отново се сетих за Осейно и отново езикът ми отказа да се обърне. А Еди продължаваше да ме кове:

— Според агента ми, студията ще наеме няколко души за преработка на сценария и ще се опита да ни лиши от авторски права. Знаеш добре какво означава това — губим договора си с Писателската гилдия, губим и процента си от продажбата на филма на телевизионните компании. Да не говорим за процента от чистия приход, който вероятно никога няма да видим. Наистина този филм няма особени шансове да се превърне в хит, но ако случайно това стане, ние двамата направо ще си хапем задниците! Става въпрос за големи мангизи, Мерлин! Може би милиони. Въпреки това само ми кажи, че искаш да спасим сценария такъв, какъвто сме го направили и аз ще отхвърля предложението им.

— Пет пари не давам за шибаните им проценти! — рекох. — Нито пък за още по-шибаните им права! И за сценария мнението ми е същото. Какъв сценарий е това? Халтура, която няма нищо общо с книгата ми! Но ти спокойно може да продължаваш. Не ми пука, наистина ти казвам…

— Добре — въздъхна Еди. — Ще се опитам да защитавам правата ти, доколкото е възможно, разбира се. Като се върна в Ню Йорк ще ти звънна да се видим.

— Прекрасно. Желая ти успех с Джеф Уейгън.

— Ох, ще имам нужда от подобно нещо — отново въздъхна Еди.

През останалата част от деня бях зает с опразването на кабинета си в „Три-Калчър“, направих и някои покупки. Не ми се искаше да пътувам в един самолет с Осейно и Чарли Браун. Мина ми през ума да звънна на Жанел, но се отказах…

Месец по-късно Джеф Уейгън ми позвъни в Ню Йорк. Съобщи ми, че според Саймън Белфорт, авторските права върху сценария трябвало да бъдат разширени не само върху мен и Еди Лансър, но и върху Франк Рикети.

— Еди още ли работи при вас? — попитах.

— Да.

— Добре тогава, желая успех на всички.

— Благодаря ти — рече Джеф Уейгън. — Ще те държим в течение. А ще се видим на награждаването.

Затворих телефона и се ухилих. Тия типове превръщаха филма в отвратително блудкава история, а Уейгън има и нахалството да ми говори за Оскари! Оная орегонска красавица май наистина е трябвало да му отреже повечко от ташаците! Имах чувството, че оставайки да работи по филма, Еди Лансър също ме е предал. Това, което Уейгън веднъж ми каза, очевидно ще излезе вярно — Еди Лансър действително си е роден сценарист и никога не може да откаже работата в киното. Макар че лично аз бях убеден в друго — той е отличен писател и не би трябвало да се отказва с лека ръка от писането на романи.

Друг странен факт — беше ми чоглаво, че се отказах от филма, въпреки очевидните слабости на сценария. Някъде дълбоко в душата ми се таеше мисълта, че някой ден ще се върна в Калифорния и отново ще поема работата си. И отново ще се видя с Жанел. Вече няколко месеца не знаех нищо за нея. Последният път, когато се обадих просто да чуя гласа й, тя каза:

— Много се радвам, че се сети за мен.

А после млъкна и зачака отговора ми. Преодолях неловкостта, която ме обзе и отвърнах:

— Аз също.

Тя се засмя и почна да ме имитира:

— „Аз също, аз също“… — после въздъхна и добави: — Е, добре. Обади се пак, като дойдеш…

Не бях сигурен, че ще направя подобно нещо, но все пак се съгласих.

Месец след разговора ми с Уейгън дойде ред да си поприказвам с Еди Лансър. Беше направо бесен.

— Мерлин! — викна в слушалката той. — Тия типове решиха да преработят основно сценария само за да ти измъкнат правата! Онова копеле Франк Рикети се заело да пише нов диалог, но на практика само перифразира твоя! Фабулата изменят точно толкова, че да изглежда различна от твоята! С ушите си чух как Уейгън, Белфорт и Рикети се наговарят да ти измъкнат правата! Проклетите копелета дори не се смущават от присъствието ми!

— Не го вземай толкова навътре — рекох. — Аз съм автор на романа, аз съм автор на оригиналната филмова версия. Направих справка в писателския съюз и там ми казаха, че няма начин да ми отмъкнат всичко. Все ще получа част от правата, а заедно с тях и съответния процент от печалбата.

— Не знам — усъмни се Еди. — Исках да знаеш какви са им намеренията. Надявам се, че знаеш как да се защитиш!

— Благодаря ти — рекох. — А ти как си? Върви ли ти работата?

— Тоя Франк Рикети е един неграмотен тип! — разфуча се отново Еди. — Освен това имам и други затруднения — все не мога да реша кой е по-голям боклук — Джеф Уейгън или Саймън Белфорт! Филмът им има всички шансове да установи световен рекорд по тъпота! Бедният Мейломър сигурно се е обърнал в гроба си!

— Да, бедният Мейломър! — въздъхнах аз — Всеки ден ми разправяше, че Холивуд е най-великото място на света, че хората на шоубизнеса до един са честни и вдъхновени творци! Ех, ако беше жив!

— Това е положението — въздъхна и Еди. — Виж какво, непременно ми се обади като дойдеш в Калифорния. Искам да се видим!

— Нямам намерение да идвам повече там — рекох. — По добре ти ме потърси, когато имаш път към Ню Йорк…

— Добре — обеща приятелят ми.

Година по-късно филмът се появи по екраните. Аз получих права като автор на книгата, но не и като сценарист. Сценарият официално бе признат на Еди Лансър и Саймън Белфорт. Заведох дело и изгубих. Рикети доста се беше потрудил да промени сценария и не успях да спечеля дори част от процента. Но това нямаше особено значение. Филмът беше пълен провал. Но мен ме заболя далеч повече от онова, което ми съобщи Дорън Ръд — в Холивуд се пуснал слуха, че неуспехът се дължал на романа ми и на нищо друго. Бях се превърнал в непродаваема стока за света на киното. Май това беше единствената свежа новина в цялата тази скапана история.

Една от най-унищожителните критики за нещастния филм излезе под перото на Клара Форд. Тя го разстреля по всички пунктове, без да жали дори Келино. Изглежда тоя тип не беше успял да я омае както трябва. Все пак, последният изстрел към мен отправи не друг, а Джек Хулинън. Една от информационните агенции отпечата негов материал под заглавието „Романът на Мерлин търпи фиаско на екрана“. Прочетох писанията му и поклатих глава с възхищение.

49.

Малко след тези събития се срещнах с Осейно. Отидохме в Карнеги хол, където заседаваше конгресът на националното движение за права на жените. Осейно беше единственият мъж сред поканените оратори.

Преди това вечеряхме в „Пърлс“ и Чарли Браун както обикновено сбърка келнерите. Погълна една патица по пекински, последва я плато крабове с късчета свинско печено, порция миди със сос от черен боб и огромно парче печена риба. А накрая омете и това, което беше останало в нашите чинии. Цялата операция беше извършена без дори да размаже червилото си.

Таксито спря пред Карнеги хол. Казах на Осейно да върви напред, а ние с Чарли ще го последваме на известно разстояние. Предпочитах делегатките на конгреса да си мислят, че е с мен, тъй като видът й на класическа блудница несъмнено ще предизвика яростта им. Но Осейно се заинати. Искаше всички в залата да знаят, че Чарли е именно неговата мадама. Тръгнахме към президиума — Осейно и Чарли напред, а аз на няколко крачки след тях. Огледах се с неподправен интерес. Единственото странно нещо в тази зала беше, че всички вътре са жени. Спомних си, че през по-голямата част от живота си бях свидетел на обратното — най-вече в казармата, в приюта и на стадиона. Натъквайки се на тази изцяло женска аудитория, аз изпаднах в нещо като шок и имах чувството, че съм попаднал в неприятелски лагер.

Няколко жени станаха да посрещнат Осейно. Ние с Чарли се настанихме на първия ред. Предпочитах да сме някъде по-назад, за да мога да изчезна, ако това се наложи. Бях неспокоен и не чух почти нищо от встъпителните слова. Усетих се едва когато на подиума се появи Осейно, представен от някаква достолепна дама. Той застана неподвижен, очевидно в очакване на аплодисменти. Но такива нямаше.

Облегна се на лекторската банка, огромен и внушителен. Мълча дълго, после се опря на лакът и бавно проговори, подчертавайки всяка своя дума:

— Ще се бием ли, или ще си лягаме?

Залата отвърна с освирквания и гневни подвиквания. Осейно направи неуспешен опит да продължи и млъкна. Лично аз бях убеден, че прибегна до този встъпителен въпрос само за да привлече вниманието на всички присъстващи. Речта му беше в полза на женските свободи, но той така и не получи възможност да я произнесе. Свирканията и крясъците постепенно се усилваха и се превръщаха в мощен тътен. Приятелят ми почака малко, но после му писна. Отправи един тромав поклон към разгневената аудитория и слезе от подиума. Тръгнахме подире му към изхода. Освиркванията се превърнаха в аплодисменти. Жените недвусмислено му показаха, че предпочитат да ги остави на мира.

Тая вечер Осейно не се нуждаеше повече от компанията ми и явно предпочиташе да остане насаме с Чарли Браун. Но на другата сутрин ми позвъни и ме помоли за една услуга.

— Трябва да замина за Северна Каролина — рече. — Ще постъпя в клиниката за отслабване на университета „Дюк“. Там прилагали някаква особено ефикасна оризова терапия — най-добрата клиника в Америка със страхотни резултати. Трябва да отслабна. Докторите твърдят, че имам запушване на артериите, а те се лекуват именно с оризова диета. Но имам един голям проблем — Чарли иска да дойде с мен и дума не дава да се каже за раздяла. Можеш ли да си представиш как горкото момиче нагъва ориз цели два месеца? Казах й, че не може. Едновременно с това искам да си взема колата и затова реших да те помоля да дойдеш с мен, просто като шофьор. Ще останеш няколко дни, ако искаш…

Обмислих и одобрих предложението му за частица от секундата.

— Нямам нищо против — рекох.

Определихме си среща за следващата седмица. Казах на Валъри, че ще отсъствам три-четири дни.

— Но защо той сам не кара колата си? — попита ме тя.

— Не е добре — отвърнах. — Едва ли ще има сили да направи това пътешествие сам. До Северна Каролина са поне осем часа път…

Валъри очевидно се задоволи с това обяснение, но нещо започна да гложди мен. Защо наистина Осейно не използва за шофьор Чарли? Би могъл да я експедира обратно в момента, в който се уреди. Това означава, че обяснението за горкото момиче на оризова диета, е чиста лъжа. Вероятно му е писнало от Чарли и вече търси начин да се отърве от нея, реших аз. За нея изобщо не се тревожех. Навсякъде имаше приятели и всички те с удоволствие биха я приели.

И тъй, откарах Осейно до клиниката за отслабване на университета „Дюк“ на волана на четиригодишния му кадилак. Той беше в чудесно настроение, дори физически изглеждаше далеч по-стегнат.

— Обичам тази част на страната — каза той, когато навлязохме в южните щати. — Страшен бизнес въртят тук с Исуса Христа! Във всяко градче има поне един магазин, който пращи от сувенирчета за божия син и от още толкова, които напомнят за неговите мама и тате… По този начин не само си докарват прилични доходи, но и си създава сума приятели. Това е един от най-хитрите бизнеси в света. Когато се замисля за живота си, бързо стигам до заключението, че щях да бъда много по-добре като религиозен водач, а не като писател.

Мълчах и слушах. И двамата знаехме прекрасно, че от него не би могло да излезе нищо друго, освен писател. Но в момента той беше решил да пофантазира, а аз нямах нищо против.

— Знаеш ли какво щях да направя? — продължи той. — Щях да създам един огромен духов оркестър и да го кръстя „Лайнарите на Христос“! Какво ще кажеш? Харесва ми начина, по който тия южняци се препъват в тромавата си религия, а едновременно с това са страшно горди от живота си. Приличат ми на дресирани маймуни. Не свързват действията си с последиците, но това е типично за всички религии. Нима не е същото и при онези фанатици в Израел? По време на свещените им празници замира всякакъв живот от нов тип — не вървят дори влаковете и автобусите, спират и вечната си война с арабите! Ами онези шантави католици в Италия с още по-шантавия си папа? Ох, как ми се иска поне една година да управлявам Ватикана! Първата ми работа ще бъде да въведа един задължителен за изпълнение лозунг — „всеки поп крадец!“. Проблемът на католическата църква е, че тук-там все още се намира по някой честен свещеник. И това обърква цялата работа!

През следващите петдесет мили говореше единствено на тази тема. После се прехвърли на литературата, премина през политиката и накрая, вече минути преди пристигането ни, скочи на любимата си тема — женското равноправие.

— Най-смешното е, че им симпатизирам напълно — рече. — Винаги съм вярвал, че жените действително са онеправдани, дори и когато сам съм допринасял за това. Но ония курви в Карнеги дори не ме оставиха да им го кажа! Ей това им е лошото на жените — нямат абсолютно никакво чувство за хумор! Нима не разбраха, че започвам с един шеговит въпрос, а след това ще им говоря сериозно, и то в подкрепа на шибаното им движение?

— Защо не публикуваш тази реч в някой вестник? — попитах го аз. — Така ще разберат какво си искал да им кажеш. Списание „Ескуайър“ ще я лапне като топъл хляб!

— Сигурно — кимна той. — Може би ще взема да я обработя за печат докато вися в оная клиника…

В клиниката за отслабване към университета „Дюк“ изкарах една пълна седмица. За това време видях повече дебелаци, отколкото бях виждал през целия си живот. При това дебелаци, които тежат от сто и петдесет кила нагоре. Оттогава насам са отнасям с подозрение към всяка жена, която носи пелерина или някаква друга наметка. Защото всяка дебелана над деветдесет кила си въобразява, че като се наметне с някое мексиканско одеяло или с някоя от онези пелерини, които носят френските жандарми, непременно ще изглежда като фиданка. А на практика се превръщаха в огромни чудовища, които заплашително се търкаляха по улиците и човек неволно започва да си мисли за Зоро или за Супермен…

Клиниката „Дюк“ съвсем не беше заведение за временно отслабване и съответните козметични операции. Тя беше сериозен научен институт, заел се с нелеката задача да премахне недъзите на човешкото тяло, предизвикани от години на наднормено тегло. Преди постъпването си, всеки пациент минаваше няколкодневни основни изследвания, кръвни проби и рентгенови снимки. Аз останах с Осейно, просто за да бъда сигурен, че ще посещава ресторантите с оризова храна.

Тук за пръв път разбрах какъв късмет съм извадил по рождение. Независимо от количеството на храната, която поглъщах, никога не наддавах дори грам. Тая седмица никога няма да я забравя. Видях как на някакъв странен трамплин подскачат мадами, тежащи по сто и тридесет килограма. Видях един тип, който тежеше поне двеста и петдесет кила да бъде откарван с фургон на гарата, за да могат да го претеглят на тамошния кантар. В огромната и тресяща се като малеби маса на тоя мъж имаше нещо страшно тъжно. Приличаше ми на слон, който водят към гробищата.

Осейно си нае апартамент в хотел „Холидей Ин“, разположен непосредствено до клиниката. Много от пациентите живееха там. Излизаха заедно на разходка, играеха карти, или просто си седяха и чакаха някой флирт. Хотелът се тресеше от клюки. Един сто и петдесет килограмов младеж завел през уикенда в Ню Орлиънс новата си двеста килограмова мадама и там двамата се наплюскали на воля. Но за нещастие кухнята толкова им харесала, че и двамата се върнали с по десетина килограма отгоре. Най-смешното беше, че натрупването на тези килограми се възприе от всички като далеч по-тежък грях от предполагаемата интимност на младата двойка.

Една сутрин бяхме разбудени от отчаяни крясъци. На поляната под прозорците на хотела лежеше един от пациентите, който с цената на огромни мъки беше свалил теглото си до приличните сто и десет кила. Той очевидно умираше, или поне така изглеждаше от животинските му стонове. Към него тичаха хора, сред които се развяваше бялата престилка на дежурния лекар. Откараха го с линейка. Едва на другия ден разбрахме какво е станало — пациентът беше опразнил всички автомати за шоколад в огромния хотел. Намериха се хора, готови да преброят смачканите станиолени опаковки, пръснати по тревата. Излязоха сто и шестнадесет. Никой не намираше нищо противоестествено в подобен акт, а самият изпълнител скоро се завърна и продължи диетата си сякаш нищо не беше станало.

— Очертава ти се едно незабравимо прекарване — казах аз на приятеля си. — Ще имаш изобилен материал.

— Не става — поклати глава Осейно. — Винаги можеш да напишеш трагедия за някой кльощав тип, но за дебелак не върви. Спомняш ли си туберкулозата? Всеки ще се просълзи като види някое болно от туберкулоза слабичко момиченце, но едва ли ще постъпи така, ако насреща му има една двестакилограмова бъчва с мас! И това е трагично, разбира се, но просто му липсва подходяща опаковка. В изкуството също има граници, които не бива да се прекрачват…

На другия ден щяха да са готови резултатите от изследванията му и аз възнамерявах да взема нощния самолет за Ню Йорк. До този момент се беше държал безупречно. Стриктно спазваше оризовата диета и се чувстваше добре. Помагаше му и моята компания.

Осейно отиде да си получи изследванията, а аз се заех с багажа си. Нямаше го повече от четири часа. Когато най-сетне се появи, лицето му светеше от възбуда. Зелените му очи бяха възвърнали част от предишната си пъргавина и лукав блясък.

— Наред ли е всичко? — попитах го аз.

— И още как! — весело отвърна той.

За частица от секундата ме лъхна недоверие. Изглеждаше някак прекалено щастлив и доволен.

— Просто не може да бъде по-добре — похвали се той. — Спокойно си отлитай довечера. Признавам, че си истински приятел. Никой не би направил това, което направи ти — ден след ден да се тъпчеш с ориз и постоянно да гледаш разни стокилограмови задници насреща си! Прощавам ти всички грехове спрямо мен! — за миг очите му станаха топли и необичайно сериозни, а лицето му необичайно омекна. — Прощавам ти… — повтори той. — Не забравяй това, защото, какъвто си си гузен по рождение, сигурно цял живот ще се терзаеш…

После ме прегърна. Правеше това за втори или трети път откакто се познавахме. Знаех, че ненавижда подобни контакти, особено с мъже. Сантименталността също мразеше. Бях доста озадачен от тази внезапна прошка. Беше изключително проницателен човек, далеч по-умен от всички мои познати и вероятно беше успял да разгадае причината, поради която не му осигурих работа в студията „Три-Калчър“. Прости ми и това беше чудесно, съвсем в неговия стил. Наистина велик човек е този Осейно! Проблемът беше друг — аз самият все още не можех да си простя!

Същата вечер напуснах клиниката „Дюк“ и отлетях за Ню Йорк. След една седмица неочаквано ми се обади Чарли Браун. За пръв път чувах гласа й по телефона. Беше мек, сладък и невинен, съвсем като на дете.

— Мерлин, трябва да ми помогнеш — каза тя.

— Какво има? — попитах.

— Осейно е на смъртно легло — съобщи тя. — Ела, моля те, в болницата. Ела веднага!

50.

Чарли го беше настанила в болницата „Сейнт Винсънт“. Разбрахме се да се видим отново там. Заварих ги един до друг в една от малкото самостоятелни стаи на това лечебно заведение. Чарли беше седнала до леглото му така, че той да може да я докосва. Самият Осейно беше съвсем гол, а смачканият болничен халат се търкаляше на пода край леглото. Седеше в леглото с широка усмивка на уста. Изобщо не приличаше на смъртник. Беше само малко поотслабнал.

Хвърлих бърз поглед около себе си. В стаята нямаше апаратура за кръвопреливане, липсваше дежурна сестра, още в коридора забелязах, че не се намираме в реанимация. Останах изненадан от чувството на огромно облекчение, което изпитах. Чарли вероятно е объркала нещо и приятелят ми съвсем не беше пред умиране.

— Здрасти, Мерлин — хладно ме поздрави той. — Ти май наистина ще се окажеш магьосник! Как откри, че се намирам тук? Това трябваше да бъде тайна!

Хич не ми беше до празни приказки и направо му отвърнах:

— Чарли ме повика.

Вероятно й беше забранил да прави подобни неща, но сега не ми беше до дребни лъжи и увъртания.

Осейно се намръщи, а Чарли му отправи една от сладките си усмивки.

— Знаех, че искаш да го видиш — каза му тя с някакво странно безразличие в гласа.

— Окей — въздъхна Осейно, после се обърна към нея и добави: — Вече цял ден висиш тук, Чарли. Защо не отидеш на кино? Защо не отидеш при някой, който ще те скъса от чукане, а после ще ти поръча огромен сладолед и поне десет различни китайски манджи? Тази вечер си свободна, ще се видим утре сутринта…

— Добре — кимна Чарли и се изправи. Но остана в непосредствена близост до леглото му. С неосъзнато и напълно лишено от страст движение Осейно пъхна ръката си под полата й. Сякаш искаше да си припомни как е на пипане младото тяло на красива жена. Погали вътрешната страна на бедрата й, а тя се наведе и го целуна.

Докато ръката му галеше топлата плът под късата поличка на момичето, върху лицето му се появи блажено изражение. Сякаш господ му беше пратил светото си облекчение.

Когато Чарли излезе, Осейно въздъхна и се обърна към мен:

— Искам да ми повярваш, Мерлин. В своите книги, статии и лекции съм написал сума глупости, но светата истина е само една — всичко започва и свършва с онова страхотно топло и приятно местенце между краката на красивата жена! То е единственото нещо, за което си струва да живее човек. Всичко останало е фалш, измама и глупост!

— А властта? — попитах го аз докато присядах на ръба на леглото. — Винаги си обичал властта и парите.

— Забрави да прибавиш и изкуството — напомни ми той.

— Добре, нека прибавим и изкуството — кимнах аз. — Какво ще кажеш за парите, властта и изкуството?

— Те също са важни — въздъхна Осейно. — Вършат работа, не мога да си кривя душата. Но не са крайно необходими. Те са просто като глазурата върху тортата…

Изведнъж се пренесох в миналото и си спомних първата си среща с този човек. Тогава мислех, че ми е напълно ясен, че зная цялата истина за него. Дори и онези неща, за които той сам едва ли ще узнае някога. А сега изведнъж се оказва, че е знаел всичко това преди мен. Запитах се дали е така наистина, тъй като Осейно винаги си беше падал по споменатите по-горе житейски благинки. Сега искаше да ми каже, че не съжалява за това, което напуска — за изкуството, парите, славата и властта.

— Изглеждаш по-добре от последния път — рекох. — Как стана така, че си постъпил в болница? Чарли Браун твърди, че този път нещата са сериозни, но на мен никак не ми приличаш на болник.

— Наистина ли? — усмихна се Осейно. — Това е чудесно! А лошите новини ги научих в оная клиника за отслабване, веднага след изследванията ми. Ще ти разкажа как стоят нещата, кратко и ясно. Оказа се, че съм прекалявал с онези пеницилинови хапчета, които вземах преди всяко чукане. Лепнал съм сифилис още преди години, но пеницилинът е прикрил симптомите му, като едновременно с това е бил недостатъчно силен, за да ме излекува. А може би шибаните спирохети са открили някакъв начин да се справят с лекарството. Вероятно е станало преди около петнадесет години. През всичкото това време гадните бактерийки са кльопали мозъка, костите и сърцето ми. Диагнозата е категорична — най-много след шест месеца ще получа пареза или ще превъртя окончателно. Ако сърцето ми не сдаде багажа преди това, разбира се…

Бях зашеметен и отказвах да вярвам на ушите си. Осейно изглеждаше толкова свеж, зелените му очи бяха толкова пъргави и живи!

— И нищо не може да се направи, така ли? — попитах.

— Нищо — поклати глава той. — Не е толкова страшно. Ще остана да си почина тук седмица-две, ще ме натъпчат с лекарства и ще имам на разположение поне два месеца съвсем нормален живот. Именно през това време ще имам нужда от помощта ти.

Не знаех какво да отвърна. Не бях сигурен дали трябва да вярвам на това, което чух. Изглеждаше добре като никога.

— Няма проблеми — промърморих.

— Ето какво съм намислил — продължи той. — Ще идваш да ме виждаш от време на време, а после ще ми помогнеш да се прибера у дома. Не искам да рискувам да остана тук до настъпването на сенилността и искам да се изпиша като му дойде времето. В този ден ще се нуждая от компанията ти. Искам край себе си само теб и Чарли Браун. А после можеш да се погрижиш за формалностите…

Погледна ме напрегнато и тихо добави:

— Можеш и да откажеш, разбира се.

Едва сега му повярвах.

— Знаеш, че няма да го направя — рекох. — Дължа ти тази услуга. Можеш ли да се сдобиеш с всичко, което ще ти трябва?

— Не се тревожи, ще се оправя — отвърна Осейно.

Излязох и отидох да намеря лекуващите лекари. Всички бяха категорични — Осейно ще остане в болницата дълго, вероятно завинаги. Изпитах някакво непонятно облекчение.

На Валъри не казах нищо, дори факта, че Осейно е на смъртно легло. След два дни отново отидох в болницата. Беше ме помолил да му купя нещо за хапване от китайската кухня и сега се бях натоварил с няколко плика от кафява амбалажна хартия. Още в началото на дългия коридор чух страхотни крясъци, които положително идваха от неговата стая. Никак не се учудих. Оставих торбите на пода и хукнах натам.

Стаята му беше пълна с народ — лекар, две сестри и дежурната на етажа. Всички те крещяха като луди срещу моя приятел. В един ъгъл се беше свила Чарли Браун и уплашено гледаше. Хубавото й лице беше толкова пребледняло, че ситните лунички по него си личаха съвсем ясно. Очите й бяха насълзени. Осейно беше съвсем гол на леглото си и ядосано крещеше срещу болничните представители.

— Донесете ми дрехите! — викаше той. — Махам се, по дяволите, от шибаната ви болница!

— Отговорността за това ще бъде само ваша! — викна насреща му докторът. — Аз не се наемам да се разправям повече с вас!

— Тъпак нещастен! — изсмя се в лицето му Осейно. — Кога ли пък си поемал някаква отговорност в шибания си живот? Донеси ми дрехите и се махай, по дяволите!

Тук се намеси старшата сестра — запазена жена на средна възраст.

— Никак не ни интересува дали сте знаменитост или не! — кресна тя. — Няма да ви позволим да обръщате болницата на бардак!

— Я върви да се шибаш! — злобно се втренчи в нея Осейно. — Изчезвай веднага от стаята ми, че не знам какво ще те направя!

Направи опит да скочи на крака и едва тогава му пролича, че наистина е сериозно болен. Понечи да пристъпи напред и силно залитна. Старшата сестра автоматично посегна да го подкрепи, без следа от гняв върху красивото лице. Но Осейно успя да се задържи и без нейна помощ. Най-сетне ме забеляза до вратата, усмихна се и съвсем кротко рече:

— Мерлин, отведи ме оттук.

Озадачих се от възмущението на персонала. Те положително не за пръв път хващаха пациенти, които правят секс в болницата. Обърнах се към Чарли Браун и внимателно я огледах. Беше облечена в невероятно къса поличка, под която очевидно нямаше нищо. Имаше вид на непълнолетна блудница. Отместих погледа си и го спрях върху грозното, дебело и разлагащо се тяло на моят приятел. И тогава разбрах, че гневът на хората от болницата е повече естетически, отколкото морален.

Забелязаха ме и останалите.

— Изпишете го, ако обичате — обърнах се към лекаря аз. — Поемам цялата отговорност и ще подпиша каквото е необходимо.

Той се опита да протестира, после изведнъж кимна и се обърна към старшата сестра:

— Донесете му дрехите.

Взе от таблата до леглото някаква готова за инжектиране спринцовка и я подаде на Осейно.

— Това ще ви помогне да пътувате без проблеми.

Всичко се уреди без никакви по-нататъшни трудности. Платих сметката и изписах Осейно. Обадих се на една агенция за коли под наем и го прибрах у дома. Чарли ми помогна да го сложа в леглото. Той поспа известно време, после ме извика при себе си да ми разкаже какво се беше случило. Просто помолил Чарли да свали дрехите си и да се мушне при него в леглото. Чувствал са много зле и помислил, че умира.

— Знаеш ли какво ми е най-чудно! — попита той с някаква странна свенливост в гласа. — Защо, въпреки всички удобства на съвременния живот, ние умираме в леглото съвсем сами? Какви ли не роднини се изреждат да ни посещават в болниците, но никоя от тях не се сеща да се мушне в леглото на умиращия. И у дома е същото — не вярвам жена ти да легне при теб, когато знае, че береш душа…

След тези думи се извърна към мен и ме дари с чудесната си слънчева усмивка, която напоследък съвсем рядко се появяваше на лицето му.

— Ето това е моята мечта — рече. — Искам Чарли да е до мен в леглото, когато умирам, в самия миг на смъртта… Така ще си ида с чувството, че съм победил все пак, че животът ми не е бил толкова лош, краят ми — също. Дяволски символично, а? Съвсем подходящо за един писател и неговите критици…

— Но как ще разбереш, че моментът е настъпил? — изразих любопитството си аз.

— Мисля, че е доста близо — отвърна Осейно. — Не мога да чакам повече.

Изпаднах в истински ужас.

— Почакай още малко, моля те! — рекох. — Утре ще си по-добре. Все още имаш време. Шест месеца не са малко…

— Изпитваш ли някакви скрупули по отношение на това, което съм намислил? — попита ме направо той. — Друсат ли те обичайните морални предразсъдъци?

— Не — поклатих глава аз. — Просто не разбирам защо трябва да бързаш.

Той ме погледна замислено.

— Онова залитане в болницата… Когато се изправях от леглото, помниш ли? То ми донесе посланието… Знаеш ли, реших ти да бъдеш изпълнител на завещанието ми и да се разпореждаш изцяло с литературното ми наследство… Ще направиш така, както сметнеш, че е най-добре… Пари нямам, но имам куп авторски права, които вероятно ще се паднат на децата и бившите ми съпруги. Книгите ми все още се продават доста добре и нямам причини да се тревожа за бъдещето на децата си… Опитах се да оставя нещичко и на Чарли. Но тя не дава и дума да издумам и май ще се окаже права…

Тук казах нещо, което едва ли бих си позволил да кажа при нормални обстоятелства.

— Курвата със златно сърце, а? — попитах. — Съвсем като в романите!

Осейно тъжно се усмихна и притвори очи.

— Знаеш ли, Мерлин… Едно от нещата, които винаги съм ценял у теб е факта, че никога не употребяваш думата „курва“. Аз самият съм я употребявал доста често, но никога не съм мислил така за жените…

— Ясно — въздъхнах аз. — Кажи ми на кого да телефонирам, кого искаш да видиш… Можем и да пийнем по чаша, ако си в такова настроение.

— Не — поклати глава Осейно. — Писна ми вече от всякакви глупости. Имам девет деца от седем жени, имам поне две хиляди приятели и милиони почитатели. Но никой от тях не може да ми помогне и не искам да виждам никого! Напомням ти, че животът ми беше щастлив и нямам причини да се оплаквам! — ухили се, поклати глава и добави: — Хората, които най-много обичаш, най-лесно могат да те направят нещастен!

Седнах до леглото и в продължение на часове си говорихме за литература. После той ми разказа за всичките жени, с които беше спал, в напразен опит да открие онази от тях, която му беше натресла сифилиса преди петнадесетина години. Така и не успя.

— От едно съм доволен — въздъхна той. — Всичките бяха хубавици и си бяха родени за оная работа! Какво значение има коя ми го е натресла! Божа работа, случайност и нищо повече!

Протегна ръка, аз я стиснах, а той продължи:

— Кажи на Чарли да дойде, а после ти излез за малко.

Гласът му ме настигна, когато вече отварях вратата.

— Хей, Мерлин! Животът на твореца е това, което най-точно отговаря на определението за достоен живот! Това можеш да го сложиш отгоре на шибаната ми надгробна плоча!

Седнах в хола и зачаках. До слуха ми долитаха различни шумове, за момент ми се стори, че сред тях различавам тих плач. После настъпи тишина. Продължавах да чакам. Най-сетне чух името си, произнесено от сладкото и чисто като камбанен звън гласче на Чарли. Не плачеше, не крещеше, дори не беше тъжна.

Влязох в спалнята. Върху нощното шкафче беше разтворела златната кутийка на бижутерската къща „Тифани“, в която Осейно държеше своите хапчета пеницилин. Беше празна. Лампите светеха. Осейно лежеше по гръб, а невиждащите му очи бяха заковани в тавана. Дори след смъртта продължаваха да бъдат все така яркозелени. Сгушена под мишницата му лежеше Чарли. Златокосата й глава почиваше върху гърдите на Осейно, а голото й тяло беше покрито с чаршаф.

— Ставай и се обличай — наредих й аз.

Тя се надигна на лакът и целуна Осейно в устата. После остана неподвижна и дълго гледа мъртвото му лице.

— Трябва да се облечеш и да си отидеш — настоях аз. — Скоро тук ще бъде истинска лудница, а Осейно много държеше да си настрана от всякакви лудници.

Върнах са в хола и зачаках. Чух как се задейства душа и четвърт час по-късно Чарли застана на прага.

— Няма да се тревожиш — рекох й. — Аз ще имам грижата за всичко.

Тя пристъпи към мен и се сгуши в прегръдката ми. За пръв път усетих тялото й толкова близо до себе си и едва сега проумях защо Осейно толкова дълго я беше обичал. От нея лъхаше на чистота и девствена свежест.

— Само теб поиска да види — промълви тя. — Теб и мен. Ще ми се обадиш ли след погребението?

Кимнах и тя напусна къщата. Останах сам с мъртвия си приятел.

Изчаках до сутринта. После се обадих в полицията и съобщих, че току-що съм открил Осейно мъртъв. Явно самоубийство. Бях се запитал дали да не скрия празната кутийка и да прикрия следите от това, което беше направил. Но на Осейно нямаше да му пука, дори и да спечеля на своя страна репортерите и официалните власти. В слушалката казах, че покойникът е много известна личност и трябва веднага да изпратят линейка.

После се свързах с адвокатите му и им възложих нелеката задача да информират за нещастието всичките му съпруги и деца. Обадих се и на издателите му, защото бях сигурен, че ще поискат да направят публично изявление и да публикуват в „Ню Йорк Таймс“ некролог от свое име. Не знам защо направих всичко това, но ми се струваше, че Осейно заслужава всички възможни почести.

Полицията и районният прокурор ме подложиха на такъв подробен разпит, сякаш бяха ме заподозрели в убийство. Това, разбира се, се оказа сапунен мехур, защото се оказа, че Осейно е изпратил предсмъртно писмо на своите издатели. В него им се извиняваше, че няма да може да им представи в окончателен вид своя гениален роман, тъй като е решил да сложи край на живота си.

Блестящото погребение се състоя в Хамптънс. Приятелят ми бе предаден на земната гръд в присъствието на всичките си седем съпруги и девет деца, на цял куп репортери и литературни критици от издания като „Ню Йорк Таймс“, „Ню Йорк Ривю ъф Букс“, „Коментъри“, „Харпърс“ и „Нюйоркър“. Един автобус хора пристигнаха направо от „Елейнс“. Бяха все негови приятели и знаеха, че Осейно не би имал нищо против това, което направиха — бяха натоварили буренце бира в автобуса и го бяха превърнали в нещо като подвижен бар. Всички без изключение бяха къркани. Ако можеше да ги види, Осейно положително би пукнал от кеф.

През следващата седмица за Осейно се изписаха реки от мастило. Пресата го нарече „първият велик италиански литератор в културната история на САЩ“. Определение, което положително би го накарало да побеснее от ярост, ако беше жив. Никога не беше се считал за американец от италиански произход. Но от едно нещо положително щеше да остане много доволен — всички критици бяха единодушни, че ако беше успял да довърши последния си роман, той положително би получил Нобеловата награда за литература.

Десетина дни след погребението получих покана за обяд от неговия издател.

Издателската къща „Аркания“ имаше славата на една от най-реномираните литературни институции в Съединените щати. Сред авторите фигурираха имената на половин дузина носители на Нобеловата награда, десетки притежатели на „Пулицър“ и „Нашънъл Букс“. Издателството се славеше с интереса си към добре написаните и задълбочени литературни творби, за които не е необходимо да бъдат непременно бестселъри. Главният му редактор Хенри Сайлс приличаше повече на професор в Оксфорд, но това съвсем не му попречи да премине към същността на въпроса съвсем като бизнесмен.

— Мистър Мерлин, вашите книги ми харесват — започна той. — Надявам се, че някой ден ще бъдете включен в списъка на нашите автори.

— Прегледах ръкописите на Осейно в качеството си на изпълнител на волята му — рекох аз, без да давам ухо на комплиментите.

— Добре сте направил — кимна Сайлс. — Вероятно знаете, че за последния си роман мистър Осейно получи от нас аванс в размер на сто хиляди долара. По тази причина и правата за издаването му са наши, разбира се. Искам просто да бъда сигурен, че държите сметка за тези неща…

— Разбира се — отвърнах аз. — Осейно искаше да го издадете именно вие, тъй като прекрасно сте се справили с издаването на предишните му книги.

На лицето на мистър Сайлс се появи усмивка на благодарност и той доволно се облегна назад.

— Значи проблеми няма да има. Предполагам, че вече сте открили ръкописа сред книжата му.

— Именно тук се крие проблемът — отвърнах. — Защото няма никакъв ръкопис, а още по-малко завършен роман. Съществуват единствено около петстотин страници предварителни бележки…

Върху лицето на Сайлс се появи смаяно и ужасено изражение и аз много добре знаех какво изпитва в момента — ах, тези мръсни драскачи! Даваш им сто хиляди долара в аванс, чакаш ги години наред и накрая ти сервират някакви са предварителни бележки!

Но човекът все пак успя да се овладее и да попита:

— Нима искате да кажете, че няма нито една страница под формата на готов ръкопис?

— Нито една — кимнах аз с извинителна усмивка на лицето. Лъжех, но той нямаше начин да разбере. Имаше шест страници.

— Много лошо — въздъхна мистър Сайлс. — Ще се наложи да прибегнем до практиката, която обикновено избягваме, макар останалите издателства редовно да я използват. Знаем, че вие сте бил пръв помощник на мистър Осейно при написването на повечето от статиите му за пресата и чудесно умеете да имитирате неговия стил. Това, което ще ви предложа, естествено трябва да си остане между нас. Ето го: напишете книгата вместо мистър Осейно, а ние ще я издадем. Ако го направите за пет-шест месеца, положително ще спечелим купища пари. Разбирате, че не можем да ви предложим договор за такова нещо, но можем да сключим изключително благоприятни договори за всичките ви бъдещи книги.

Дойде ред и аз да се изненадам. Значи най-солидното американско издателство действа също като холивудските акули и вегаските измамници! Но всъщност какво толкова чудно има в това, по дяволите!

— Отговорът ми е отрицателен — казах на мистър Сайлс аз. — А като единствен негов пълномощник имам всички права да забраня публикуването на тази книга въз основа на оставените записки. Нямам нищо против, ако решите да публикувате самите записки.

— Все пак помислете си — настоя мистър Сайлс. — Пак ще поговорим. Беше ми приятно да се запознаем, мистър Мерлин! — после поклати глава и тъжно добави: — Осейно беше гениален. Жалко, че ни напусна толкова рано!

Така и не казах на мистър Сайлс, че Осейно беше написал първите шест страници от своя велик роман. Към тях имаше бележка, предназначена лично за мен.

„Мерлин,

Това са единствените шест страници, които успях да напиша от «великия» си роман. Подарявам ти ги и с интерес очаквам да видя какво ще направиш с тях. Записките ги зарежи, те са пълни глупости.

Осейно“

Прочетох ги и реших да си ги запазя като спомен. Прибрах се у дома и ги прочетох този път внимателно, дума по дума…

„Слушайте,

Реших да ви разкажа истината за живота на един мъж. Той толкова много обичал жените, че не успял да ги намрази въпреки всичките мръсотии, които вършели срещу него. Зная, зная… Вече си мислите, че от това нищо няма да излезе. Не бързайте със заключенията, почакайте малко… Сами ще се убедите, че съм магьосник.

Как мислите, може ли мъжът истински да обича една жена и едновременно с това постоянно да й изневерява? Нямам предвид физическата изневяра, а онази другата — там, «дълбоко в дъното на душата».

Не е лесно наистина, но мъжете непрестанно го правят.

Искате ли да научите как обичат жените, как ви тъпчат до гуша с любовта си и накрая за нищо не ставате? Искате ли да откриете механизма, чрез който любовта им става толкова пламенна, че накрая те ви напускат? Напускат ви, въпреки целия онзи идиотски екстаз! Невъзможно? Напротив, няма нищо по-лесно от това.

Не, не бягайте още. Това съвсем няма да бъде една банална любовна история.

Ще ви накарам да почувствате болезнената красота на едно невинно дете, животинската грубост на младия мъжкар, самоубийствено жадната чувственост на девойката… И едва след това ще ви покажа как мъжът и жената попадат във вечната въртележка на живота, как телата и душите им се сливат изцяло — неусетно и завинаги.

А след това, разбира се, ще стигнем и до истинската любов. Да, да, тя съществува. Или поне аз ще направя така, че да съществува. Ненапразно съм истински магьосник. Но дали тази любов струва цената, която плащаме за нея? Ами сексуалната вярност? Съществува ли изобщо такова понятие? То ли е любовта? Дали перверзният ни стремеж да бъдем с един и същи партньор изобщо може да се нарече човешко чувство? И ако такова нещо не може да съществува, защо тогава постоянно се опитване да го постигнем? Възможно ли е тази непонятна магия, да действа едновременно и върху двамата партньори? Е, на този въпрос поне отговорът е ясен — явно не е възможно. И все пак…

Животът е комедия и най-забавното в него е именно нашата любов, пречупена през призмата на времето. Но един истински магьосник трябва да владее своята аудитория, трябва да я кара да се смее и плаче, когато поиска… Виж, смъртта е нещо по-друго. С нея не смея да се шегувам. Тя е извън моята власт.

По отношение на смъртта винаги съм нащрек и тя едва ли ще успее да ме измами. Винаги виждам откъде ме дебне. Много обича да се маскира в селяшки одежди, често се крие в някой смешен израстък по тялото ни, който изведнъж нараства и придобива чудовищни размери. Като някоя невинна брадавичка, например… А сетне изведнъж се появява познатият на всички ухилен череп и сварва жертвата си напълно неподготвена. Но не и мен. Аз винаги я чакам и вземам съответните мерки.

Сравнена със смъртта, любовта е досадна и детинска работа. Но мъжете въпреки това вярват в нея повече, отколкото в смъртта. Виж, при жените работата е по-различна, защото те притежават едно могъщо качество — не приемат сериозно любовта и никога не са го правили.

Моля ви да почакате още малко. Това няма да е любовна история. Забравете любовта. Искам да ви покажа властта, да разкрия пред вас всичките й аспекти. Отначало ще ви опиша живота на един беден писател, който е чувствителен, талантлив и дори мъничко гениален. Ще ви покажа как творецът позволява да го смажат в името на изкуството си. После ще ви го представя като долен престъпник, на когото падението носи истинска наслада. О, каква огромна радост изпитва творецът, когато най-сетне успее да се превърне в мошеник! Истинската му същност вече е изложена на показ и няма никакъв смисъл да си правим шеги с честта му. Този човек вече се е превърнал в негодяй, отрепка, враг на обществото. Отдавна вече не си прави труда да се крие зад мръсната престилка на онова, което някога е наричал свое изкуство. Какво облекчение, господи! И какво подличко чувство на удоволствие! После ще ви разкажа как този човек отново става честен. Страшно изморително е да си мошеник, но това все пак помага да приемеш обществото, в което живееш, да прощаваш на хората, които те заобикалят. Разберем ли това, лесно откриваме, че никой от нас не може да бъде наречен мошеник, с изключение може би на онези, които действително имат нужда от пари…

След това ще стигнем до един от най-бляскавите успехи в историята на литературата. Ще надникнем в интимния свят на титаните на нашата култура. Особено в живота на един от тях — съвсем побъркан тип! Ще се докоснем до класиците.

Нека сега направим сметка на това, с което разполагаме: светът на бедния гений, който се бори с живота. Светът на мошениците и светът на литературните класици, които все още са живи. Всичко това е богато гарнирано със секс и няколко толкова щури идеи, че имат всички шансове да ви се сторят интересни. Накрая ще стигнем и до бляскавия финал в Холивуд, където нашият герой ще бъде отрупан с всичко, за което може да мечтае човек — престижни награди, слава, пари и красиви жени… Не, моля ви, не си отивайте! Ще видите как всичко това отива по дяволите!

Пак не ви стига, така ли? Вече сте чували подобни истории! Добре, но не забравяйте, че аз съм истински майстор на магията. Всички тези хора ще оживеят пред очите ви. Ще ви покажа какво мислят и чувстват, ще ви разплача от умиление, обещавам ви това… А може и да се смеете. Но и в двата случая добре ще си позабавляваме. И същевременно ще понаучим някои неща за живота. Което, разбира се, изобщо няма да ни помогне.

О, зная какво си мислите — този измамник прави всичко възможно, за да ни накара да разлистим страниците на книгата му. Но не е така. Аз просто искам да ви разкажа една история. Какво лошо има в това? Дори аз да я приемам сериозно, вие съвсем не сте длъжни да сторите същото. Забавлявайте се и толкоз…

Искам да ви разкажа тази история и с това се изчерпва цялата ми суета. Не се стремя към успех и слава, не ми трябват пари. Но това е нещо обикновена — повечето хора са съвсем като мен. И още нещо, което наистина е добро — не искам любов.

Когато бях млад жените казваха, че ме обичат заради дългите ми мигли. Приемах го. После започнаха да ме обичат заради остроумието ми, за властта и парите ми, за таланта… Е, и с това се оправих. Но единствената жена, от която се плаша и до днес е тази, която ме обича заради самия мен. Срещу нея съм взел всички предпазни мерки — отрови, кинжали и мрачни пещери, в които да скрия отрязаната й глава. Не мога да си позволя лукса да оставя жива подобна жена! Особено ако ми е вярна и в сексуално отношение, ако никога не ме лъже и винаги ме поставя над всичко и всички.

Наистина, в тази книга постоянно ще се говори за любов, но тя не е любовен роман. Тя е по-скоро военен роман. Защото разказва за старата колкото света война между мъжете, които се наричат истински приятели. Разказва за великата «нова» война между мъжете и жените. Стара песен на нов глас, разбира се. Ония от Движението за равноправие на жените си мислят, че правят нещо ново, но всъщност това са правили хората от поколения преди тях. Сладките женички винаги са нападали мъжа — в люлката, в кухнята, на брачното ложе. Дори и на гроба на децата си — най-доброто място за отхвърляне на всякакви молби за пощада…

О, да — сега пък ще си помислите, че имам зъб на жените. Но това няма да бъде вярно, защото никоя от тях не съм мразил истински. Дори обратно — сами ще се уверите, че в много случаи ги считам за далеч по-достойни от мъжете. Вярно е, че само жени са успявали да ме направят нещастен и правят това още от деня на моето раждане. Но нима и другите мъже не могат да кажат същото? Нищо не можем да направим и това си е.

Какво ще кажете? Какви грандиозни задачи си поставям, а? Привлекателни са, спор няма… Но внимавайте, защото аз наистина съм хитър разказвач, а не някой беззащитен и свръхчувствителен творец. Взел съм необходимите предпазни мерки, а в ръкава ми се крият още доста изненади.

Е, стига вече. Време е да се захващам за работа. Нека започна, за да мога да свърша.“

Това беше великият роман на Осейно, това беше книгата, която трябваше да му донесе Нобеловата награда. Тези редове трябваше да възвърнат поувехналата му слава. Страшно ми се прииска да беше я завършил!

От шестте страници съвсем ясно личеше, че е майстор на измамата. Но в случая това беше без значение. Или беше просто част от гениалността му. Той искаше да сподели с хората най-съкровените мисли, които го вълнуваха. Това беше всичко. А като последна подигравка към света на същите тези хора, беше оставил тези шест страници именно на мен. Подигравка, защото двамата с него бяхме безкрайно различни като писатели. Той беше изключително щедър, докато аз, сега разбрах това, бях точно обратното.

Никога не бях давал кой знае колко висока оценка на неговото творчество. Освен това така и не разбрах дали го харесвам като човек. Но като писател съвсем определено го харесвах. Затова реших, за късмет или сила, а и просто като ирония, да използвам неговите шест страници в следващата си книга. Но би трябвало да променя един ред в тях. Става въпрос за смъртта — за мен тя винаги е била ненадейна и изненадваща.

51.

Аз нямам минало. Дори и Жанел не успя да разбере това. Не успя да проумее, че всичко около моето съществуване като личност започва от мен самият. Нямах баба и дядо, нямах мама и татко, нямах вуйчовци и лели, нямах братовчеди и приятели на семейството. Липсваха ми детските спомени от някакъв дом, нямах детска стая, нямах уютна обща кухня. Нямах роден град. Историята на моя живот започва с мен и брат ми Артър. А когато се свързах с Валъри и нейното семейство, когато се родиха децата ми, всички това се превърна в моя реалност и мое спасение, в мой живот. Но не исках повече да мисля за Жанел. Не бях я виждал повече от две години. А от смъртта на Осейно изтекоха цели три…

Най-тежко ми е да си спомням за Арти. Дори споменаването на името му изпълва очите ми със сълзи. Той е единственият човек на този свят, за когото бях плакал.

През последните две години се бях затворил в кабинета си. Четях и пишех, държах се като безупречен съпруг и баща. От време на време излизах с приятели, но общо взето бях станал сериозен и улегнал мъж. Искаше ми се да вярвам, че съм сложил край на авантюрите и през годините, които ми остават, ще бъда уравновесен учен с нормален живот. С една дума, надявах се да не получавам повече изненади. В убежището на своя кабинет, заобиколен от магическите книги, излезли изпод ръката на хора като Остин, Дикенс, Достоевски, Джойс, Хемингуей, Драйзер и (вече) на Осейно, аз изпитвах това, което вероятно изпитва дивото животно, което е успяло да се прибере в бърлогата си избягвайки безброй опасности и коварни капани.

В къщата под краката ми, превърнала се в единствената сага на живота ми, жена ми шеташе из кухнята и подготвяше неделния обяд. Децата гледаха телевизия в хола и играеха на разни игри. Фактът, че са там долу, че ги има, ми помагаше да понасям тъгата, настанила се трайно и сякаш завинаги в моя кабинет.

Отново изчетох всичко, което беше написал Осейно. И отново стигнах до извода, че в началото на кариерата си е бил наистина гениален писател. Направих опит да анализирам причините за по-сетнешния му провал, който му попречи да завърши книгата на своя живот. В първите си произведения той съвсем по детински се удивлява на света, на хората, които населяват този свят. А накрая вече пише единствено за удивлението, което изпитва от себе си. Личеше съвсем ясно, че единственото му желание е да превърне в легенда собствения си живот. Всеки негов ред представляваше призив да се обърне внимание на човека Осейно, а не на изкуството, което той създава. Искаше всички да знаят, че е бил изключително умен и гениален. Дори героите му бяха изваяни така, че да не засенчват изключителността на създателя си. Приличаше ми на вентролог, който завижда на смеха, създаден и породен от собствената му дарба. Всичко това ми се струваше срамно. Но въпреки това продължавам да го считам за наистина велик човек. У него действително съществуваше огромна човечност, невероятна обич към живота, непоклатимо убеждение, че човешкото общество е едно забавно място, което става още по-забавно благодарение на блестящия талант на хора като него.

Как бих могъл да кажа, че Осейно не е нищо повече от един стигнал до провал творец, когато неговите постижения, макар и изкуствено изтъквани, бяха далеч по-големи от моите собствени? Спомням си вцепеняващото учудване, което бавно ме завладяваше, докато методично се ровех в книжата му и все не намирах следи от великия роман, върху който уж работеше през последните години от живота си. Не можех да повярвам, че е бил чисто и просто измамник, че през всичките тези години просто е лъгал и е успял да нахвърли само някакви нищо не означаващи предварителни записки. Едва тогава ми стана ясно, че този човек е прегорял още преди години. Че една част от иронията му не е била нито злобна, нито мошеническа, а просто ирония за лично удовлетворение. Която му е донесла и не малко пари, разбира се.

Той беше автор на съвършена проза, беше успял да изложи върху хартия доста от най-примамливите идеи на своето поколение, но в крайна сметка беше отстъпил от принципите си и се беше превърнал в обикновен мошеник. Изчетох всичките му записки — над петстотин листа дълга жълта хартия. Действително свидетелстваха за гениалния му потенциал на мислител. Но записките сами по себе си не представляват нищо.

С този извод в главата се замислих за собствения си опит. Бях написал известно количество обикновени и обречени на бързо забвение книги. Но за разлика от Осейно не се опитвах да живея с излишни илюзии. Не притежавах неговата страстна любов към живота, страстната му вяра в този живот. Спомних си как непрекъснато повтаряше, че животът е нещо коварно и постоянно се опитва да ти прави номера. Вероятно по тази причина живееше разюздано и яростно се бореше с униженията и ударите на съдбата.

Някога, преди много, много години, един друг мой приятел беше притиснал дулото на пистолета до слепоочието си и без колебание беше дръпнал спусъка. А Осейно беше изживял живота си докрай и го беше прекратил едва когато вече нямаше друг избор. Аз самият продължавах опитите си да се измъкна от прегръдките на съдбата, нахлупвайки островърхата магьосническа шапка на детството си. Спомних си и друга мисъл на Осейно. „Животът постоянно ти се пречка в краката“, казваше той. Едва сега разбирах какво е искал да каже — светът за писателя е блед и неясен призрак, който избелява все повече с течение на годините. Вероятно тази беше причината, поради която той самият беше престанал да пише.

Тежък и мокър сняг се сипеше отвъд прозореца на кабинета ми. Белотата покриваше голите клони на дърветата, сипеше се върху зеленикаво кафявата и посърнала полянка пред къщата. Ако бях някой сантиментален тип, положително щях да видя усмихнатите лица на Осейно и Арти сред вихрения танц на снежинките. Не исках да бъда сантиментален, можех спокойно да мина без подобни терзания. Смъртта на най-близките ми хора не ще успее да разбие сърцето ми — нещо, на което те може би са се надявали.

Не.

Тук, в кабинета си, бях надеждно защитен. Стоях топъл и ухаещ като препечена филийка. Не ми пукаше от ледения вятър, който беснееше навън и блъскаше снежинките в стъклото на прозореца ми. Няма да напусна сигурното си убежище, нищо не може да ми направи вилнеещата в света виелица…

Пътищата навън са заледени. Колата ми лесно би са подхлъзнала на някой завой и би ма хвърлила в костеливите ръце на смъртта. Отровните вируси на болести и простуда биха могли да възпалят кръвта и костите ми. О, на този свят има още толкова много опасности! Смъртта просто е най-голямата от тях. Същевременно си давах сметка, че костеливата вещица е в състояние да изпрати своите пратеници както в дома ми, така и в мозъка ми. Затова се стремях да ги посрещна подготвен…

Стените на кабинета ми бяха запълнени от таблици и графики. Планове за работа, планове за спасение. Те бяха предпазната ми броня. За да надникна в миналото, приех да напиша монография върху една обемиста книга за Римската империя; а за да се скрия в бъдещето, се заех с анализа на един научнофантастичен роман за живота през двадесет и пети век. Съзнанието ми беше защитено от надеждната стена и хиляди книги, които чакаха да бъдат прочетени.

Придърпах едно от широките кресла до прозореца, настаних се удобно в него и се загледах във виелицата, която бушуваше навън. След известно време звънна камбанката до бюрото ми. Валъри ми съобщаваше, че обядът е готов и семейството ме чака. Чакат ме моите деца и моята жена. Очите ми не можеха да се откъснат от снега. Всичко навън беше бяло. Звънчето отново ме призова. Ако действително съм жив, би трябвало да сляза във веселата трапезария и да се отдам на сит обяд в компанията на най-близките си хора.

Хвърлих един поглед на работната си програма. Бях написал първата глава от монографията си за Римската империя и десетина страници записки върху научнофантастичния роман. Реших, че вече няма да гледам назад, а ще пиша единствено за бъдещето.

Звънчето настоятелно дрънкаше. Заключих вратата на кабинета и слязох в трапезарията. Въздъхнах с облекчение и се усмихнах. Всички бяха там.

Децата вече бяха доста големи и скоро щяха да бъдат готови да напуснат гнездото. Валъри беше красива в пъстрия си пеньоар, върху който беше завързала кухненската си престилка. Разкошната й кестенява коса беше прибрана в стегнат кок. Лицето й беше леко зачервено и възбудено. Дали беше от топлината на печката, или пък от вълнението от предстоящата среща с неизвестен любовник? Никога не бих могъл да разбера кое от двете е вярно. Но какво от това? Животът пак си заслужава да бъде пазен, нали?

Настаних се начело на масата и подхвърлих няколко закачки към децата. Хапнах, усмихнах се на Валъри и я похвалих за вкусното ястие. След обяда отново щях да отида в кабинета, отново щях да потъна в работата. Щях да бъда жив.

Осейно, Мейломър, Арти, Джордан, липсвате ми!

Но не се опитвайте да ме придърпате към себе си! Няма да успеете! Това би могъл да направи само някой от тези, които седят около тази маса, но не и вие. Но това все още предстоеше, все още се криеше някъде там, в непредвидимото бъдеще…

Вечерта ми се обади Къли и съобщи, че на другия ден пристига в Ню Йорк по работа. Помоли ме да го посрещна на летището. Не бях го чувал повече от година. От гласа му разбрах, че има сериозни неприятности.

Подраних за самолета. Купих си някакви списания, хвърлих им един поглед, а после отидох до бара. Поръчах си кафе и сандвич. Когато обявиха, че самолетът от Вегас се е приземил, станах и бавно се насочих към багажното. Винаги го чаках там. Както обикновено, пътниците, пристигнали в Ню Йорк чакаха получаването на багажа си най-малко двадесет минути. Когато влязох в просторната зала, стотици пътници вече се тълпяха край въртележката. Къли го нямаше сред тях. Оглеждах се на всички страни, докато тълпата наоколо бавно оредяваше. Накрая върху въртележката останаха два-три куфара, а от Къли все така нямаше следа.

Позвъних у дома и попитах Вали дали не се е обаждал. Тя каза, че никой не е звънял. Свързах се с бюрото на ТУД и попитах дали сред пътниците на току-що пристигналия самолет фигурира името на Къли Крос. Отговориха ми, че на това име е направена резервация, но пътникът не се е явил. Набрах номера на хотел „Ксънейду“ във Вегас и имах късмет да хвана секретарката му. Тя ми съобщи, че мистър Крос е отпътувал за Ню Йорк. Беше сигурна, че го няма във Вегас и ще отсъства няколко дни. Не бях особено разтревожен. Вероятно нещо му се е случило в последния момент. Къли постоянно шареше по света, такава му беше работата. Сигурно в последния момент нещо го е принудило да смени посоките. Бях сигурен, че скоро ще ми позвъни. Но някъде в дъното на съзнанието ми се беше загнездила тревожна мисъл — никога до сега не беше ме връзвал да го чакам, винаги беше проявявал трогателна грижливост към времето ми и се грижеше да ми съобщи предварително за всяка промяна в плановете му. Измина една седмица, без да го чуя и едва тогава реших да се обадя на Гроунвелт.

Старецът не скри задоволството си, че може да разговаря с мен. Гласът му беше енергичен и бодър. Разказах му за това, което ме безпокоеше.

— Не искам да обсъждам подобни въпроси по телефона — отвърна той. — Защо не прескочиш насам за два-три дни? Ще бъдеш гост на хотела, ще си починеш добре, а и ще си поговорим на спокойствие.

52.

Когато му предадоха да се яви в кабинета на Гроунвелт, Къли вдигна слушалката и набра номера на Мерлин.

Знаеше за какво го вика старият собственик и се запита дали не е време да изчезва. Каза на Мерлин, че ще вземе сутрешния самолет за Ню Йорк и го помоли да го посрещне на летището. Каза му още, че вероятно ще има нужда от неговата помощ.

После се качи в кабинета на шефа си. Напразно се опита да разчете израза на лицето му. Единственото, което успя да установи беше фактът, че за десетте години съвместна работа, Гроунвелт доста се беше променил. След инсулта в очите му се появиха тънки червени венички, такива венички се забелязваха по страните и по челото му. Студените му светли очи бяха придобили стъклен блясък, а тялото му се беше смалило и прегърбило. Въпреки всичко това, Къли продължаваше да изпитва боязън от него.

Старецът го остави да извърши обичайния ритуал — да налее по чаша скоч на двамата. Едва след него вдигна поглед и проговори:

— Утре пристига Джони Сантадио. Предполагам, че ти е известна целта на посещението му — иска да разбере дали Комисията по хазарта ще му издаде лиценз в качеството му на съсобственик на този хотел.

— Ти знаеш отговора — въздъхна Къли.

— Но зная и какво си обещал на Джони — бавно кимна Гроунвелт. — Ти му каза, че всичко ще се уреди, работата е просто в кърпа вързана…

— Няма да стане — отвърна Къли. — Не успях да уредя нещата и всичко се обърка…

— При неговото досие задачата ти беше изключително трудна — съгласи се Гроунвелт. — А какво ще стане със стоте му хилядарки?

— Чакат го в касата на хотела — отвърна Къли. — Може да ги изтегли, когато си поиска.

— Добре — кимна Гроунвелт. — От това поне ще остане доволен.

Облегнаха се назад и отпиха по глътка. И двамата се подготвяха за истинската битка. Сетне Гроунвелт тихо и отчетливо промълви:

— Не по-зле от мен знаеш, че Джони идва по съвсем определен повод. Ти обеща условна присъда за племенника му, обвинен в измама и укриване на доходи. Но вчера племенникът му получи присъда от пет години затвор! Искрено се надявам да имаш готов отговор за това несъответствие…

— За съжаление нямам — сви рамене Къли. — Дадох на съдията Брайънка четиридесет бона от парите на Джони, така, както се бяхме разбрали. Не можех да направя нищо друго, освен да чакам. Но съдията ме изигра. Никога досега не беше го правил. Ще се опитам да си взема парите обратно, но не съм много сигурен… От доста време го търся, но все го няма. Явно ми се крие.

— Джони знае много неща за бизнеса в този хотел — продължи след известна пауза Гроунвелт. — Нареди ли да те уволнят, ще бъда принуден да го сторя… Ти, Къли, отлично знаеш, че отдавна вече не съм всевластен господар тук, особено след онзи удар… Принуден съм да продам част от акциите си и на практика станах обикновено момче за поръчки, което служи за фасада и нищо повече… Няма да бъда в състояние да направя нещо за теб.

— Най-малко ме тревожи дали ще ме уволниш или не — горчиво се усмихна Къли. — Страхувам се, че в случая става въпрос за кожата ми!

— О, не! — вдигна ръце Гроунвелт. — Нещата не са чак толкова сериозни! — на лицето му се появи познатата бащинска усмивка: — Нима наистина си мислиш такива лоши неща?

За пръв път от началото на разговора Къли се поотпусна и отпи едра глътка скоч. Облекчението му беше толкова голямо, че усети как му се завърта главата.

Старецът се присегна и приятелски го потупа по рамото.

— Не се предавай толкова бързо — рече той. — Джони отлично знае колко много работа си свършил в този хотел, особено след като се разболях. Благодарение на теб приходите ни значително нараснаха. Това е най-важното. Не само за мен, но и за хора като Джони. Същевременно, трябва да ти кажа, че допусна две сериозни грешки и някои хора са доста разгневени от тях. Особено от факта, че племенникът ще влезе в пандиза. Ти каза на Джони да не се безпокои, защото държиш съдията Брайънка за гушата. А той едва ли ще разбере как човек може да каже подобно нещо и след това да се провали!

— Аз самият нищичко не разбирам! — разпери безпомощно ръце Къли. — Цели пет години този дъртак беше в джоба ми, особено пък като му пуснах онова ангелче Чарли Браун!

— Помня я — усмихна се Гроунвелт. — Наистина е ангелче!

— Тъй беше — неохотно рече Къли. — Съдията беше луд по нея. Вземаше я за по цяла седмица и я водеше в Мексико на риба. Беше във възторг от нея и постоянно повтаряше, че е страшна сладурана…

Спести на Гроунвелт това, което самата Чарли разправяше за съдията. Как влизала в кабинета му малко преди поредното дело и му правела по един минет така, както си бил в съдийската тога и перуката. Как по време на едно от пътуванията с яхтата накарала този шестдесетгодишен дъртак да й удари един език, след което хукнал като луд към каютата и си правил гаргара с уиски, за да убие евентуалните микроби. Това било първото гмуркане в живота на достопочтения стар съдия. Но след него бързо се превърнал в дете, което си иска сладоледа, твърдеше Чарли. При спомена за всичко това Къли не можа да сдържи усмивката си. После наостри уши, тъй като Гроунвелт отново проговори.

— Според мен има само един начин да изкупиш вината си — каза старецът. — Признавам, че Сантадио наистина е побеснял. Все пак мисля, че ще мога да го поохладя, но едновременно с това ти ще трябва да помислиш за някой наистина голям удар. И то бързо. В Япония ни чакат три милиона долара, един от тях се пада лично на Джони. Ако успееш да ги измъкнеш, както направи това преди години, той положително ще ти прости. Това са един милион долара, отлична цена дори за човек като него! Но искам да знаеш и друго — този път операцията ще бъде далеч по-опасна!

Къли отначало се изненада, после изненадата му отстъпи място на тревогата.

— Мистър Сантадио ще бъде ли уведомен, че заминавам за Япония? — беше първият му въпрос.

Ако Гроунвелт беше отговорил утвърдително, Къли положително щеше да откаже. Но старецът впи очи в неговите и тихо промълви:

— Идеята е изцяло моя. Предлагам никой да не знае, че се готвиш да заминеш. Наистина никой. Вземи следобедният самолет за Лос Анджелис, прехвърли се на първия самолет за Токио и ще бъдеш там още преди Джони Сантадио да е стъпил във Вегас. Аз ще имам грижата да го уведомя, че си извън града по работа. Ще имам достатъчно време да се свържа с Япония и парите ще те чакат. Не се тревожи, няма да имаш никакви контакти, тъй като там всичко ще си движи от нашия стар приятел Фумиро…

Споменаването на това име стопи и последното подозрение в душата на Къли.

— Окей, ще го направя — рече той. — Но имам един проблем. Бях решил да отскоча до Ню Йорк и вече съобщих на Мерлин да ме чака на летището… Трябва да му се обадя и да отменя срещата.

— Не — поклати глава Гроунвелт. — Човек никога не знае кой ще подслуша разговора му, как ще го изтълкува и къде ще пропее. Остави това на мен. Ще направя така, че Мерлин да не те чака. Не си анулирай резервацията. Това ще бъде от полза, в случай че някой реши да те проследи. Аз ще кажа на Джони, че си заминал за Ню Йорк. Така ще имаш отлично прикритие. Какво ще кажеш?

— Окей — рече Къли.

Гроунвелт стисна ръката му и го потупа по рамото.

— Трябва да направиш всичко по максимално бърз начин — рече той. — Успееш ли, нещата с Джони Сантадио ще бъдат оправени. Давам ти думата си затова. Няма да се тревожиш за нищо!

Вечерта преди пътуването Къли се затвори в апартамента си и повика две от познатите си момичета. И двете бяха от онези, които се занимаваха с непряка проституция. Едната беше омъжена за крупие в един от съседните хотели. Казваше се Кристин Лесоу.

— Имаш ли настроение за едно хубаво перденце, Кристин? — попита я той.

— Разбира се — отвърна момичето. — С колко ще ми намалиш дълговете?

За „перденце“ Къли обикновено даваше двойна цена, а това означаваше двеста долара. По дяволите, помисли си сега той. Заминавам за Япония и един господ знае какво ме очаква там.

— Пет стотачки — рече в слушалката той.

От другата страна долетя учудено и доволно възклицание.

— Господи! — ахна Кристин. — Кой знае какво перде си подготвил! С горила ли ще ме пускаш да се боря?

— Няма да се тревожиш — успокои я Къли. — Винаги ти е било гот, нали?

— В колко часа? — попита Кристин.

— Дай да го направим по-навреме — предложи Къли. — Утре рано сутринта трябва да хващам един самолет… Имаш ли нещо против?

— Нищо — отвърна момичето. — Това означава, че няма да има вечеря, така ли?

— Този път не — рече Къли. — Имам много работа и няма да ми остане време.

Остави слушалката, дръпна едно от чекмеджетата на бюрото си и извади от него малко бяло пликче. В него бяха маркерите на Кристин, на обща стойност три хиляди долара.

Замисли се за хилядите женски тайни, малки и големи. Кристин беше великолепна двадесет и осем годишна красавица, но беше непоправим комарджия. Преди две години беше изгубила цели двадесет бона само за една нощ. А на сутринта позвъни на Къли и го помоли за среща. Направи му съвсем делово предложение — да си отработи загубите като прикрита проститутка. С едно-единствено условие — ще приема клиенти само от Къли и от никой друг. Не искаше съпругът й да разбере какво е станало.

— Ако мъжът ти те надуши, направо ще ти откъсне главата! — опита се да я разубеди Къли.

— Същото ще направи и ако разбере, че съм подписала маркери за двадесет хилядарки — отвърна Кристин. — Каква е разликата? Освен това зная, че никога не мога да се откажа от комара и ще разчитам на клиентите да ми отпускат по някой чип, просто така, да си начеша крастата…

Къли отстъпи. В допълнение й намери работа като помощничка в склада за хранителни продукти. А след известно време започна да я кани на гости в следобедните часове. Момичето беше наистина хубаво. Веднъж й предложи номера с „тройното перденце“ и тя с възторг прие.

Бръкна в пликчето, извади един маркер за петстотин долара и го накъса на ситни парченца. После, обзет от внезапен непонятен импулс, скъса и останалите маркери на Кристин. Като се върне от Япония ще помисли за някой счетоводен фокус за прикриване на загубата, но сега не му беше до това. Кристин е добро момиче, нека поне тя да е начисто, ако с него нещо се случи…

Имаше малко време и се зае да разчиства бюрото си. После стана и слезе в апартамента си. Поръча по телефона да му донесат бутилка ледено шампанско, а след това се свърза с Чарли Браун.

Взе един душ и си облече пижамата. Беше страхотна пижама — от мека бяла коприна с червени ширити по краищата. На джобчето бяха избродирани неговите инициали.

Първа пристигна Чарли Браун и той й сипа чаша шампанско. Малко след нея дойде и Кристин. Седнаха край масата и се впуснаха в лек и приятен разговор. Къли им остави да пресушат бутилката и едва след това ги поведе към спалнята.

Отначало момичетата бяха леко свенливи, просто защото почти не се познаваха. Къли им нареди да свалят дрехите си и съблече пижамата.

В леглото им каза няколко успокоителни думи, после започна да ги закача и да им пуска шеги. Целуваше ги лекичко и галеше гърдите им. След това ги прегърна през раменете и леко доближи лицата им. Те знаеха какво се иска от тях и внимателно се целунаха.

Къли повдигна лекичката като перце Чарли Браун, мушна се под нея и остави двете жени една до друга. Бавно започна да се възбужда.

— Хайде — каза той с леко одрезгавял глас. — Положително ще ви хареса…

Плъзна ръка към нежния триъгълник между бедрата на Чарли и я остави там. Едновременно с това се наведе и целуна Кристин в устата. После притисна двете жени една към друга.

Беше им необходимо известно време за загрявка. Макар и изпълнени с желание, все още бяха малко стегнати. Винаги беше така в началото. Къли бавно и незабелязано се отдръпваше от тях. Накрая опря до ръба на широкото легло, седна по турски и остана да наблюдава.

Гледаше как се любят двете красиви жени и изпитваше все по-силно облекчение. За него това беше най-красивата гледка на света, независимо от това, че в подобна любов е заложен цинизъм. Прекрасните им тела и красиви лица се виеха и огъваха с неподправена страст. Страст, която с него едва ли биха показали. Можеше да стои и да гледа до безкрайност…

По едно време слезе от леглото и се настани в едно от дълбоките кресла. Двете жени продължаваха да се любят и правеха това все по-разпалено. Красивите им тела се гърчеха в очакване на все по-близката кулминация. Накрая оргазмът дойде — бурен и мъчително сладък, придружен от леки възбуждащи писъци. След него момичетата останаха неподвижни, задъхани и отмалели, но все така здраво прегърнати.

Къли стана надвеси се над леглото и нежно ги целуна. След това се намести между тях и прошепна:

— Не правете нищо. Нека подремнем така…

Когато се събуди, момичетата бяха вече облечени, седяха край масата в хола и тихичко си говореха.

Той извади пет банкноти по сто долара, пет красиви „пчелички“, и ги подаде на Чарли Браун.

Тя го целуна за лека нощ и го остави насаме с Кристин. Той седна до нея и я прегърна през кръста.

— Скъсах всичките ти маркери — прошепна в ухото й. — Можеш да забравиш за тях. Освен това мисля да се обадя на касата да ти отпуснат петстотин долара в брой, за да си поиграеш малко тази вечер…

— Просто не мога да повярвам! — щастливо се усмихна Кристин. — Къли, ти май най-сетне ще се превърнеш в истински джентълмен!

— Всеки трябва да бъде джентълмен понякога — въздъхна Къли. — Какво толкова, по дяволите? Цели две години ти си една наистина чудесна партньорка за мен! Защо да не ти помогна да се откачиш от въдицата!

Кристин го прегърна и отпусна глава на рамото му. — Искам да ми кажеш нещо — прошепна тя. — Защо го наричаш „перденце“?

— Просто ми харесва тази дума — засмя се Къли. — Освен това подхожда чудесно на това, което правим.

— Нали не ти падам в очите? — поиска да узнае Кристин.

— Напротив — отвърна Къли. — За мен това е най-красивата гледка на света!

После момичето си тръгна, но Къли така и не успя да заспи. Накрая стана, облече се и слезе в казиното. Край една от масите за тридесет и едно забеляза Кристин. Тя му махаше с ръка и щастливо се усмихваше.

— Тази нощ страхотно ми върви! — похвали му се тя. — Печеля повече от двадесет бона!

Грабна шепа чипове от масата пред себе си и ги натика в ръката му.

— Това е за теб. Моля те, не ми отказвай!

Къли преброи чиповете. Бяха точно хиляда долара.

— Добре — усмихна се той. — Ще ти ги запазя. Сигурен съм, че скоро отново ще търсиш някой чип за залагане!

Качи се в кабинета си и хвърли чиповете в едно от празните чекмеджета. Понечи да позвъни на Мерлин, но после махна с ръка. Огледа се. Нямаше какво повече да прави тук, но непрекъснато имаше чувството, че нещо е пропуснал. Сякаш беше преброил картите в подковата до самото дъно, но въпреки това на масата не бяха се появили най-важните от тях. Но вече беше късно за корекции. След няколко часа щеше да бъде в Лос Анджелис и ще се прехвърли на първия самолет за Токио.

Малко след като кацнаха на летището, Къли взе такси и се отправи към кантората на Фумиро в центъра на града. Улиците на Токио бяха все така претъпкани с хора, които носеха марлени превръзки на лицата си, за да се предпазят от силно замърсения въздух. Дори строителните работници в яркочервени комбинезони и бели каски бяха с превръзки върху лицата. Стомахът на Къли нервно се сви от тази гледка. Реши, че просто е прекалено напрегнат.

Фумиро го посрещна със сърдечно ръкостискане и широка усмивка.

— Радвам се да ви видя, мистър Крос — рече той. — Ще направя всичко възможно да прекарате тук наистина добре. Моля ви да съобщите на помощника ми какви ще бъдат вашите предпочитания.

Седяха в просторния и модерно обзаведен кабинет на Фумиро и можеха да разговарят спокойно.

— Оставих куфара си в хотела — рече Къли. — Искам да зная кога да ви го донеса.

— В понеделник — отвърна Фумиро. — През двата почивни дни нищо не мога да направя. Утре вечер ви каня на един малък празник у дома. Положително ще ви бъде интересно…

— Много ви благодаря — поклати глава Къли. — Но наистина имам нужда от малка почивка. Не се чувствам много добре и изпитвам известна умора от дългото пътуване…

— О, разбирам — възкликна Фумиро. — Тогава ще ви предложа нещо друго. Малко селско ханче в Йогавара, само на един час път с кола. Това е най-красивото място в Япония. Тихо и спокойно с превъзходна храна. Има отлични масажистки, но аз ще се погрижа да ви изпратят нещо специално… На това място си почиват най-известните хора в Япония. Напълно дискретно. Няма да се тревожите за нищо и в понеделник ще бъдете като нов. Аз ще се погрижа за всичко…

Къли се замисли. Ще бъде в пълна безопасност докато парите не са у него. Идеята да си почине в провинцията изведнъж му се стори страхотно примамлива.

— Това звучи наистина великолепно — усмихна се на Фумиро той. — Кога ще ми изпратите кола?

— В петък вечер движението е ужасно натоварено — рече Фумиро. — Предлагам ви да тръгнете утре сутринта. Ще се видим в понеделник направо тук.

В знак на особено уважение Фумиро стана и го изпрати чак до асансьора.

Пътят до Йогавара се оказа по-дълъг от един час. Но когато пристигнаха, Къли наистина остана доволен. Ханчето се оказа великолепна постройка в старояпонски стил, а стаите бяха истинско чудо. Прислугата се движеше като безплътни духове. Беше единственият гост.

В едната от стаите вкараха огромна вана от червено дърво. Самата баня беше обзаведена с всички видове мъжка и женска козметика, включително бръсначи и модерни самобръсначки.

Две млади момичета с едва напъпили гърди напълниха ваната и го потопиха в кристалночистата вода, едва след като внимателно измиха всяка част от тялото му. Ваната беше толкова дълбока, че водата стигаше почти до носа му. Усети как умората и напрежението бавно го напускат. Двете момичета го извадиха и го поведоха към съседното помещение. Страшно приятно беше да усеща дебелия килим с босите си крака.

Остави се да го проснат по гръб и да го масажират — пръст по пръст, кокалче по кокалче и мускулче по мускулче. Имаше чувството, че малките японки няма да спрат, преди да разтъркат дори и косъмчетата върху главата му. Никога в живота си не беше имал такъв масаж.

Подадоха му една футаба — малка и твърда квадратна възглавница, която той подложи под тила си. Почти веднага заспа. Късно следобед се събуди и излезе да се поразходи.

Ханчето беше построено върху билото на един хълм, от което се разкриваше прекрасна гледка към долината и океанът зад нея — огромен, яркосин и кристалночист. Мина край красиво оформена цветна леха. Беше така оформена, че той неволно си спомни за живописните възглавници и матраци, изпъстрени с изкусна бродерия. Ярките цветове му доставяха удоволствие, а кристалният въздух бързо прочисти главата му. Вече не се тревожеше за нищо, беше доволен и отпуснато спокоен. Нищо не може да се случи. Ще получи парите от Фумиро, който е стар и верен приятел. А когато стигне до Хонконг и внесе сумата в банката, сметката му със Сантадио ще бъдат чисти и спокойно ще може да се завърне във Вегас. Системата е бронирана срещу провал. След време хотел „Ксънейду“ ще стане негова собственост, а той ще има грижата Гроунвелт действително да се почувства като негов роден баща, решил да се оттегли от активна дейност.

За миг му се прииска да остане тук, на това приказно място, до края на живота си. Толкова тихо, толкова чисто и свежо! Сякаш внезапно се беше пренесъл петстотин години назад във времето. Никога не беше се замислял за самураите, но сега изведнъж си спомни всичко, което беше чувал за тях — за благородните им постъпки, за безграничното им чувство за чест и достойнство…

Започна да се здрачава, а огледалната повърхност на изкуственото езеро се набръчка от ситни дъждовни капчици. Къли се обърна и тръгна към ханчето.

Определено харесваше японския начин на живот. Никакви мебели, само рогозки и матраци. Облепени с оризова хартия плъзгащи се врати, които с един замах превръщат дневната в спалня и обратно. Това му се струваше страхотно умно и практично измислено.

Някъде далеч проехтя сребърен звън и след миг хартиената врата безшумно се разтвори. Влязоха две млади момичета, които носеха огромен, почти метър и половина дълъг поднос, който сам по себе си приличаше на отделна масичка. Беше отрупан с всевъзможни рибни ястия.

Къли различи сепия, жълтоперки, перлени миди, сивкавочерни раци, късчета от неизвестна риба с пъстри люспици, под които виждаше розово и сякаш току-що уловено месо. Подносът сияеше с всички цветове на дъгата върху него имаше храна поне за петима яки мъже. Момичетата го оставиха върху една от ниските масички, а край нея пръснаха възглавници за сядане. После се настаниха от двете страни на Къли и се заеха да го хранят.

Друго момиче донесе табла с вино и чаши. Напълни една от тях и я поднесе към устните му.

Храната имаше наистина великолепен вкус. Когато се насити, Къли стана и се приближи до прозореца. Сред боровата горичка проблясваше безбрежната шир на океана. Жените зад него безшумно прибраха остатъците от вечерята. Едва доловимо хлъзгане на хартиената врата му съобщи, че е останал сам.

Отново се зае да прехвърля всичко в съзнанието си. Броеше подковата, която този път беше пълна не с карти, а с шансове. С добри и лоши шансове. В понеделник сутринта Фумиро ще му предаде парите, той ще вземе първия самолет да Хонконг и ще трябва да намери начин да достави по най-бързия начин куфара в банката. Опита се да отгатне къде го дебне опасност, ако такава изобщо съществуваше. Трима души можеха да го предадат — Гроунвелт, Сантадио и Фумиро. Никой друг. Но защо го излъга съдията Брайънка? Не беше ли това доказателство за пръста на Гроунвелт в цялата операция? След това си спомни за една вечеря, на която го бяха поканили Гроунвелт и Фумиро. И двамата бяха сякаш леко смутени от присъствието му. Дали зад това не се криеше нещо друго? Дали не бяха се съюзили зад гърба му? Това беше една от тези карти в подковата, за които можеше само да предполага… Не, Гроунвелт е вече стар и болен, а ръката на Сантадио едва ли е толкова дълга, та да стигне чак в Далечния изток. Фумиро пък беше стар приятел…

Въпреки всичко късметът можеше да му изневери. На всеки се случва. Реши, че това ще бъде последния сериозен риск, на който се подлага. След това махна с ръка и реши да се наслади с пълни шепи на прекрасния и спокоен ден в Йогавара.

Хартиената врата зад гърба му се хлъзна с меко съскане и той се обърна. Бяха снощните две момичета, които с жест го поканиха да тръгне към голямата вана.

Отново го измиха основно, преди да го потопят в прозрачната хладна вода.

Накиснаха го хубавичко, а после го измъкнаха и го сложиха да легне с квадратната футаба под главата. Отново се заеха с фантастичния си масаж. Напълно отпуснат, Къли изведнъж усети как се възбужда. Посегна към едно от момичетата, но то му направи муцунка и го възпря с длани. След това се зае да му обяснява с жестове, че това не влиза в задълженията й, но ще му изпрати друго момиче.

Къли вдигна два пръста, за да покаже, че нека две момичета. Масажистките се разкискаха, а той се запита дали японците и японките си правят „перденце“.

Изгледа ги как излизат през хлъзгащата се врата и отпусна глава върху квадратната възглавница. След масажа тялото му потръпваше от свежест. Леко задряма. Някъде отдалеч ушите му доловиха хлъзгането на врата. Аха, идват, помисли си той. Любопитен да види как са облечени, Къли отвори очи и надигна глава. С учудване видя, че към него се насочват двама мъже с хирургически маски на лицата.

Отначало помисли, че момичетата не са го разбрали и вероятно му изпращат хора за по-силен масаж. Но нещо във вида на маските го накара да потръпна от ужас. После през съзнанието му като мълния проблесна мисълта, че в провинцията такива маски никой не носи. В същия момент разбра жестоката истина и неистово изкрещя:

— Парите не са у мен, парите не са у мен!

Направи опит да се надигне, но двамата мъже скочиха отгоре му.

Не беше нито страшно, нито болезнено. Сякаш просто пак го потопиха в огромната вана от червено дърво. Очите му бавно се изцъклиха. Отново лежеше кротко отпуснат върху рогозките, а квадратната футаба беше все така подложена под главата му.

Двамата мъже с маските взеха няколко хавлии от банята, увиха с тях тялото и мълчаливо го изнесоха навън.

Далеч отвъд океана Гроунвелт се надигна от удобното кресло и посегна към командното табло на бюрото си. Клиентите в казиното му вече имаха нужда от чист кислород.

53.

Пристигнах във Вегас късно вечерта и Гроунвелт предложи да вечеряме в апартамента му. Изпихме по един аперитив, след който келнерите внесоха маса с поръчаната вечеря. Забелязах, че порциите на Гроунвелт бяха съвсем детски. Той самият изглеждаше стар и уморен. От Къли знаех, че е получил удар, но не му личеше по нищо. Само дето се движеше по-бавно и отговаряше на въпросите ми с известно закъснение…

Хвърлих поглед към командното табло на бюрото му и се усмихнах.

— Значи знаеш, че им пускам по мъничко кислород, а? — отгатна предназначението на усмивката ми той. — Къли не би трябвало да ти казва…

— Някой неща просто не могат да останат в тайна — отвърнах. — А и Къли беше сигурен, че няма да кажа на никого…

— Не зная дали ще ми повярваш, но за пръв път прибягнах до този номер просто от любезност — усмихна се Гроунвелт. — Кислородът е глътка надежда за онези, които ще идат да си легнат с празни джобове. За печелившите не ми пука. Приемам, че на всеки може да му потръгне, тревожа се единствено от мошеничествата… Макар че никой не е в състояние да победи процента. Това важи както за комара, така и за обикновения живот. Процентът те разяжда и накрая те превръща в прах!

Гроунвелт отпусна глава на гърдите си и се замисли.

— Човек може да забогатее само на тъмно — процеди любимата си мисъл той. — Човек трябва да знае как да използва процента. Истински умните хора знаят, че късметът не означава нищо, той е твърде непостоянна магия…

Кимнах в знак на съгласие.

Приключихме с вечерята и минахме на коняк. Гроунвелт отпи малка глътчица и каза:

— Ще ти кажа какво се случи с Къли, защото зная, че се тревожиш за него. Помниш ли онова пътуване до Токио и Хонконг, което двамата с него направихте преди години? Е, добре. По неизвестни за мен причини Къли е решил да повтори номера с куфара. Бях го предупредил да не се изкушава от подобни неща. При тях процентът е без значение, а по време на онова ваше пътешествие просто извадихте късмет. Но той все пак е решил да замине… не зная по какви причини, но очевидно за него са били важни…

— Не би го направил без твоята благословия, нали? — пожелах да се осведомя аз.

— Разбира се — кимна Гроунвелт. — Пътуването беше изгодно и за мен.

— И какво стана с него?

— Не зная — поклати глава старецът. — Грабнал пълните с мангизи куфари и изчезнал. Според Фумиро в момента се намира някъде из Бразилия или Коста Рика и си живее като цар. Но ние с теб го познаваме по-добре, нали? Той не може да живее никъде другаде, освен във Вегас.

— И какво мислиш, че е станало с него?

— Има едно стихне от Йейтс — усмихна се Гроунвелт. — „Много войници и много моряци лежат далеч от родното небе…“ Май така започваше… Точно това се е случило и на Къли. Вероятно си лежи кротко в някое красиво малко езеро… От онези, които японците строят край къщите за гейши… Ох, никак не му е било приятно! Той искаше да умре във Вегас!

— Направил ли си нещо по въпроса? — попитах. — Уведомил ли си полицията или японските власти?

— Не — поклати глава Гроунвелт. — Такова нещо е невъзможно. И теб не съветвам да го правиш…

— Приемам мнението ти — въздъхнах аз. — Ти по-добре знаеш как се постъпва в подобни ситуации. Може пък изведнъж да се появи… Представяш ли си, че вземе да влезе в казиното с твоите мангизи така, сякаш нищо особено не е станало?

— Изключено — поклати глава Гроунвелт. — Хич и не си мисли подобни неща. Мисля, че ще е по-добре за теб, ако престанеш да храниш надежда… За Къли трябва да мислиш просто като за още един комарджия, който е станал жертва на процента… — за момент замълча, после меко добави: — Нашият приятел просто сбърка при броенето на картите в подковата…

Вече ми беше ясно какво иска да ми внуши Гроунвелт. Лично той е изпратил Къли с тази задача, сам е авторът и на нейния край. Втренчен в лицето му разбрах, че не го е направил от злоба, жестокост или жажда за мъст. Просто е постъпил така, както е трябвало да постъпи. За него това си беше част от бизнеса и нищо повече.

Стиснахме ръцете си за сбогом.

— Можеш да останеш, докогато пожелаеш — предложи ми Гроунвелт. — Всичко ще бъде за сметка на хотела.

— Благодаря — поклатих глава аз. — Утре сутринта си тръгвам.

— А тази вечер няма ли поиграеш?

— Може би — отвърнах.

— Е, желая ти късмет — приключи разговора той.

Вече затварях вратата зад себе си, когато Гроунвелт ме настигна и тикна в ръката ми купче стодоларови чипове.

— Намерих ги в бюрото на Къли — обясни той. — Убеден съм, че би му било приятно, ако именно ти ги проиграеш на някоя маса. Може пък да ти донесат късмет… — помълча, после тихо добави: — Мъчно ми е за Къли… Ще ми липсва, докато съм жив!

— И на мен — рекох, после се обърнах и си тръгнах.

54.

Апартаментът, в който ме беше настанил Гроунвелт, беше тапициран в наситено кафяв цвят. Малко ярък, като всичко във Вегас. Не ми се играеше комар, а бях прекалено уморен, за да отида на някое кино. Преброих черните чипове, които ми се паднаха като наследство от Къли. Десет парчета, точно хиляда долара. Вероятно Къли би бил доволен ако ги пъхна в куфара и си замина, без да ги проиграя. Май точно това и ще направя…

Не бях изненадан от края на приятеля си. Вътре в душата си, той винаги е бил противник на системата. Беше комарджия до мозъка на костите си, макар че повечето хора го приемаха като обикновен измамник. Сляпо уверен в способността си да брои картите, той беше станал лесна плячка на Гроунвелт. С железните си проценти старецът беше в състояние да унищожи целия свят!

Направих опит да заспя, но нищо не излезе. Беше прекалено късно да позвъня на Валъри — в Ню Йорк вече минаваше един часа. Разгърнах вестника, който си бях купил на летището. Погледът ми беше привлечен от ярка реклама. Беше за един нов филм, в който Жанел играеше една от главните женски роли. Изпълнението й било така съвършено, че журито единодушно я предложило за „Оскар“. В Ню Йорк този филм се въртеше вече цял месец и все се канех да ида да го видя. Реших, че сега е момента да го сторя. Какво значение, че не бях я виждал от онзи отдалечен във времето ден, в който ме заряза в хотелската стая?

Филмът беше наистина добър. Жанел на екрана вършеше точно онова, което някога беше вършила с мен. На огромното платно ясно личеше цялата нежна любов и чувственост, която познавах от леглото си. Гледах и се питах кое е истината. Това, което беше преживяла с мен, или пък другото — което показваше на целия свят? В един момент от действието трябваше да покаже колко е смазана от раздялата с любимия си. Лицето й придоби съвсем същото отчаяно изражение, което имаше, когато се оплакваше от моята жестокост. Сърцето ми се сви от състрадание, а играта й наистина ме потресе. Съвсем точно копираше нашите най-бурни и едновременно с това най-интимни моменти!!

Дали с мен не беше се подготвяла за тази роля, или пък играта й беше резултата от общата ни болка някога? Гледах я и усещах как отново се влюбвам. Бях истински щастлив, когато нещата на екрана потръгнаха добре за героинята й. Тя постигна успех и получи от живота всичко, за което беше мечтала. Ето го действителния край на историята — помислих си аз. Изпаднал в положението на бедния и нещастен влюбен, аз гледах отдалеч успехите на някогашната си приятелка, а всички ме съжаляват, защото съм чувствителен и самотата ме убива. Аз съм само един самотен писател, затворен в света на книгите, докато тя блести като перла в омайния свят на киното. Това наистина беше най-подходящия край и много ми се искаше той да остане именно такъв. Бях й обещал, че ако някога я превърна в героиня на своите книги, няма да я показвам като слаба и победена от живота жена, на която хората съчувстват.

Стана, след като ходихме да гледаме „Любовна история“.

— Всички драскачи сте отвратителни! — нападна ме тя още пред вратата на киното. — Все момичето трябва да умре! Знам защо го правите — защото нямате друг начин да се отървете от такава героиня! Тя ви е писнала, но не искате да се покажете като грубияни. Затова я убивате, а после почвате да ревете за нея и се превръщате в герои! Мръсни лицемери! На практика цял живот се чудите как да се отървете от жените! — обърна се към мен с потъмнели от гняв златистокафяви очи: — Да не си посмял да убиеш и мен в своите драсканици, копеле такова!

— Няма — отвърнах аз. — Обещавам! Но нима не помниш какво ми повтаряш всяка вечер? Че няма да доживееш до четиридесет, защото ще прегориш далеч преди това…

Действително постоянно ми пълнеше главата с глупости от тоя сорт. Страшно й харесваше да вижда бъдещето си в драматична светлина…

— Теб това не те засяга! — отвърна Жанел. — Тогава дори няма да се поздравяваме!

Излязох от киното и тръгнах пеш към „Ксънейду“. Беше дълга разходка. Започнах от самия край на „ивицата“ и минах край почти всички ослепително осветени хотели. Продължавах да се движа към мрачните планински масиви, които сякаш се бяха изправили на стража някъде там, отвъд близкия хоризонт. Продължавах да мисля за Жанел. Когато й обещах да не я показвам слаба и беззащитна в своите романи, аз го направих почти на шега. Но обещанието все пак си беше обещание…

А истината беше по-различна. И по-проста. За разлика от Арти, Осейно и Мейломър, тя отказа да остане кротко в паметта ми. При нея магията не действаше…

Защото в мига, в който я видях толкова жизнена на екрана, тя вече беше мъртва.

Жанел се подготвяше за новогодишния бал. Наклони огледалото и се зае да полага грима си. Зад нея стаята беше в пълен безпорядък. Разхвърляни дрехи върху неоправеното легло, пръснати по пода обувки, мръсни чинии и чашки от кафе по масичката. Жоел не трябва да вижда всичко това, помисли си тя. Ще го посрещне на вратата. Човекът с Ролс-Ройса, както го наричаше Мерлин. От време на време го приемаше в леглото си. Доста рядко при това. Тази вечер май ще й се наложи да го направи, все пак е Нова година… Беше се изкъпала, беше напарфюмирала тялото си, прибягвайки дори до интимен дезодорант. Беше напълно готова. Мислеше си за Мерлин и се чудеше дали ще й позвъни. Не беше се обаждал цели две години, но нищо не му пречеше да го направи, когато му скимне. Не нощем, разбира се. За миг й се прииска да му позвъни тя, но си представи как се вцепенява от страх някой да не наруши семейната му идилия и именно по тази причина издигаше разни тъпи укрепления край себе си. Всъщност, не можеше да каже, че й липсва кой знае колко… Знаеше, че той мисли с омраза за миналото, просто защото си беше позволил да се влюби. Докато тя самата гледаше назад с радост, доволна и щастлива, че всичко това го е имало. Нямаше никакво значение, че се бяха разделили по толкова неприятен начин. Прости му веднага, макар да знаеше, че той никога няма да й прости. Защото по най-глупав начин си въобразява, че е изгубил частица от себе си…

Приключи с гримирането. Чувстваше се уморена и главата я наболяваше. Беше потисната, но на Нова година винаги се чувстваше така. Още една година си отиваше, а това означаваше, че с още една година се приближава към старостта. Изпитваше истински ужас от това. Понечи да се обади на Алис, която беше заминала за Сан Франциско при родителите си. Ако можеше да види отнякъде какъв хаос е в къщата, положително би припаднала от ужас. Но като се върне ще почисти и подреди, без да й каже дори една дума на упрек. Жанел се усмихна. Спомни си какво казваше Мерлин за нейните съквартирантки — експлоатира ги по-жестоко и по-безмилостно и от най-примитивния мъжкар! Призна, че заключението му беше вярно. Отвори едно чекмедже и извади обиците с рубини, които той й беше подарил. Отиваха й и тя много си ги обичаше.

На вратата се позвъни и тя отиде да отвори. Покани Жоел вътре, забравила за бъркотията. Главоболието й се усили и преди да излязат тя глътна едно хапче перкодан. Както винаги, Жоел беше мил и любезен. Отвори й вратата на колата, а едва след това отиде да седне зад волана. Жанел отново се сети за Мерлин. Той никога не обръщаше внимание на подобни вежливости, дори се дразнеше от тях.

Балът не беше нищо особено. Огромна къща, пълна до покрива с тълпа от весели и добре облечени хора. Прислужници в червени сака посрещаха гостите на паркинга и усърдно подреждаха блестящите Ролс-Ройси, мерцедеси, бентлита и поршета. Жанел познаваше повечето от присъстващите. Зае се да флиртува и кокетничи, разправяше наляво и надясно, че един месец след Нова година няма да се докосне до мъж.

С наближаването на полунощ депресията й се усили и Жоел забеляза това. Заведе я в една празна стая и й даде да смръкне малко кокаин. Веднага й стана по-добре и настроението й се върна. С лекота се справи с тежкото задължение да си размени поздравителни целувки със стотина души и да прескача като пеперуда от група на група. После главоболието се върна, жестоко като никога досега. Прииска й се да се прибере и да си легне. Откри Жоел в тълпата и му каза, че не се чувства добре. Той я погледна внимателно и веднага разбра, че това е истина.

— Просто ме боли глава — обясни му Жанел. — Заведи ме у дома и всичко ще бъде наред.

Жоел я откара и поиска да се качи заедно с нея. Надяваше се да посрещне утрото в широкото й легло. Но Жанел го целуна по бузата и рече:

— Моля те, иди си. Искрено съжалявам, че ще те разочаровам, но наистина не се чувствам добре. Всъщност, много ми е зле…

Видя с облекчение, че той й повярва.

— Да повикам ли лекар? — попита я.

— Не — отвърна Жанел. — Ще глътна едно-две хапчета и ще се оправя.

Изчака го да си тръгне, после се втурна в банята и глътна няколко перкодана наведнъж. Уви главата си в мокра кърпа и се насочи към спалнята. В коридора изведнъж усети страхотен удар в тила, политна и се подпря на стената. За миг си помисли, че някой я напада, после изведнъж изпита чувството, че се е блъснала в нещо, което стърчи от стената. Втори силен удар я повали на колене. Вече разбра, че става нещо страшно. С върховно усилие на волята си наложи да пропълзи до телефона край леглото. С мъка разчете телефона на бърза помощ, надраскан върху червена лепенка на стената. Алис го беше сложила там, докато Ричард беше при тях, просто за всеки случай. Набра номера и отсреща веднага вдигнаха слушалката.

— Болна съм — с мъка промълви Жанел. — Не зная какво ми става, но се чувствувам ужасно…

После продиктува името и адреса си и безсилно изпусна слушалката. С мъка се покатери върху леглото и изведнъж й олекна. Изпита срам, че е позвънила в болницата, без да има нещо сериозно. В следващия миг нов страхотен удар разтърси тялото й. Погледът й се замъгли и пред очите й се сви една ярка точка. Пак се учуди от това, което ставаше. Просто не можеше да повярва, че се случва с нея. Всичко в стаята беше като в мъгла. Спомни си, че в чантичката й има една доза кокаин, оставен й от Жоел. Надигна се с цената на огромни усилия и се помъкна през стаята, за да го изхвърли. В средата я настигна следващият ужасен удар. Почти в безсъзнание, тя все пак усети, че стомахът й се отпуска и по краката й протече лепкава и противна течност. С огромно усилие на волята смъкна пликчетата си, избърса с тях локвичката на пода, а после ги захвърли под дивана. След това се сети за обиците си и изведнъж се уплаши, че някой ще ги открадне. Измина дълго време преди да успее да ги свали и да ги натика в чекмеджето на кухненската маса. Тук никой нямаше да се сети да ги търси…

Беше все още в съзнание, когато екипът на бърза помощ пристигна. Усети, че я преглеждат. Един от лекарите отвори чантичката й и откри кокаина. Веднага решиха, че е прекалила с дозата.

— Вземахте ли някакви лекарства? — попита я единият от пристигналите.

— Нито едно — поклати глава тя.

— Хайде, казвайте! — настоя раздразнено лекарят. — Става въпрос за живота ви!

И тази реплика действително й спаси живота. Беше в съзнание, докато пътуваха към болницата, беше в съзнание и когато я сложиха в бялото легло. Имаше чувството, че това не се случва с нея, а с някой друг. Всичко беше плод на въображението й. В същото време върху нея се стовари поредният жесток удар и тя загуби съзнание.

На първи януари ми се обади Алис. Изненадах се. Познах я едва след като си каза името. Веднага ми мина през ума, че Жанел има нужда от помощ.

— Реших, че е по-добре да знаеш какво стана, Мерлин — каза тя. — Въпреки, че много вода изтече…

Млъкна в несигурност, после въздъхна и продължи.

— Имам лоши новини. Жанел се намира в болница с тежък кръвоизлив в мозъка.

Не знам защо тези думи не ми направиха никакво впечатление. Съзнанието ми просто отказа да ги възприеме и имах чувството, че ми говорят за някаква лека настинка.

— Много ли е зле? — попитах.

Отново настъпи пауза, после Алис прошепна:

— Поддържат я на системи. Изследванията показват пълно отсъствие на мозъчна дейност…

Все още не осъзнавах какво ми се говори и може би затова продължавах да бъда спокоен.

— Нима искаш да кажеш, че е на смъртно легло? — попитах. — Това ли искаш да кажеш?

— Не — отвърна Алис. — Може би ще се възстанови, може би ще успеят да я спасят… Тук пристигнаха някои нейни роднини и решението ще е тяхно… Ти не искаш ли да дойдеш? Можеш да отседнеш при мен…

— Не — отвърнах аз. — Нямам никаква възможност.

И наистина беше така.

Помълчах, после добавих:

— Бих дошъл само ако мога с нещо да помогна. Иначе няма смисъл. Обади ми се утре пак…

След нова дълга пауза до ушите ми долетя тихият и леко потрепващ глас на Алис:

— Мерлин, цял ден съм при нея… Никъде не мърдам. Толкова е красива! Сякаш спи. Държа ръката й и тя е топла. Но лекарите казват, че от мозъка й нищо не е останало! Мерлин, възможно ли е да бъркат? Нима никога няма да се оправи?

В този момент бях сигурен, че е станала грешка и Жанел положително ще се оправи. Спомних си какво казваше някога Къли — човек може да продаде сам на себе си всичко, което пожелае. Точно това ми се случваше в този момент.

— Лекарите понякога грешат, Алис — казах в слушалката аз. — Може би ще се възстанови, не трябва да се губи надежда!

— Ох, Мерлин — разплака се Алис. — Толкова е страшно! Тя лежи като спящата красавица от приказките и на мен все ми се струва, че ще стане някакво чудо. Не мога да си представя живота без нея! Не мога да я оставя просто така! Тя не би искала да живее по този начин. Ако докторите не дръпнат контакта, аз ще го направя! Няма да я оставя в такова състояние!

Ето го големият ми шанс да се покажа като герой! Една приказна принцеса е заспала вечния си сън и само Мерлин Магьосника може да я събуди! На практика не направих нищо подобно, разбира се. Дори не си предложих услугите да дръпна щепсела…

— Изчакай да видим какво ще стане — рекох. — Окей?

— Окей — промълви Алис. — Просто исках да знаеш… Мислех си, че може пък да пожелаеш да дойдеш…

— Много време не съм я виждал, не съм разговарял с нея — рекох. А в главата ми звънна жизнерадостния глас на Жанел: „Ще ме зарежеш ли?“. Дочух и собствения си шеговит отговор: „С голямо удоволствие“…

— Тя те обичаше повече от всички мъже на този свят! — прошепна Алис.

Не каза от всички, регистрирах автоматично аз. Жените остави настрана.

— Може би ще се оправи — рекох. — Ще ми се обадиш пак, нали?

— Да — рече тя с далеч по-спокоен глас. Беше усетила съпротивата ми и се чудеше на какво може да се дължи тя. — Ще ти се обадя, ако има нещо ново.

После затвори.

А аз избухнах в смях. Не зная защо изведнъж ми стана толкова смешно. Вероятно прибягвах до номерата на Жанел. Всичко беше прекалено драматично, прекалено в нейния стил! Винаги си беше представяла края си точно такъв! Знаех само едно — никога няма да ида там, за да видя безжизненото й лице и напуснатата от живота красота! Никога, никога! Иначе бих се превърнал в камък! Не изпитвах мъка, нямах чувството, че съм изгубил близък човек. Бях твърде обременен за подобни чувства, освен това имах голям опит в измамите. Сега с лекота мамех себе си. Цял ден шарех напред-назад из кабинета си и поклащах глава. По едно време пак започнах да се смея, после се улових, че правя жалостиви гримаси. Като човек с гузна съвест, който иска да се изповяда. Или като човек, който е попаднал в капан и знае, че никога няма да се измъкне от него.

На другия ден вечерта Алис отново ми се обади.

— Всичко е наред — рече.

За миг си помислих, че всичко се е оправило и Жанел е дошла в съзнание. Но Алис не беше свършила.

— Изключихме системите — каза тя. — Жанел е мъртва.

Останахме безмълвни дълго, дълго време.

— Ще дойдеш ли за погребението? — попита накрая тя. — Опелото ще бъде в салона на театъра. Всичките й приятели ще присъстват. Ще има траурни речи и ще се лее шампанско. Ще дойдеш ли?

— Не — рекох. — Ще дойда след две седмици, просто да те видя… Ако нямаш нищо против, разбира се.

Настъпи нова продължителна пауза. Алис очевидно се опитваше да овладее обзелата я ярост.

— Веднъж Жанел ми каза, че мога да ти имам доверие — прошепна тя. — И ще го направя. Ела, когато ти е удобно. Винаги си добре дошъл…

После прекъсна разговора.

Хотел „Ксънейду“ сияеше с цялото си рекламно великолепие, струващо милиони долари. Разноцветното сияние оцветяваше голите и мрачни хълмове наоколо. Минах край него без дори да го погледна. Бях потънал в спомена за щастливите дни, месеци и години, които бях прекарал с Жанел. След смъртта й почти всеки ден се сещах за нея. Сутрин се събуждах с образа й в съзнанието си, опитвах се да си представя как изглежда, спомнях си за невероятната й способност да бъде гневна и пламенна едновременно…

През тези първи няколко мига след пробуждането винаги си мислех, че е жива. Започвах да си представям как ще се срещнем и едва след десетина минути осъзнавах, че е мъртва и никога вече няма да я видя. Подобно нещо не беше ми се случвало, когато умряха Осейно и Арти. На практика за тях се сещах твърде рядко. Нима наистина нея съм обичал най-много? Но ако е така, защо изпаднах в положението да се смея като луд, когато научих за смъртта й? Вероятно защото се бях ядосал на последния й номер, признах пред себе си аз. Ако беше останала жива, с течение на времето положително щях да я забравя. Но с този номер ме обрече цял живот да я нося в съзнанието си!

Няколко седмици след смъртта й заминах за Калифорния и се видях с Алис. От нея разбрах, че кръвоизливът бил причинен от някакво вродено увреждане в главата на Жанел, за което тя самата вероятно не е подозирала.

Сега си спомням как се вбесявах, когато закъсняваше за срещите, как понякога забравяше дори деня, в който пристигам. Бях абсолютно сигурен, че всичко е женски номера. Но Алис ми каза, че такива неща най-редовно са ставали и рязко са зачестили в дните преди смъртта й. Положително били свързани с растящия аневризъм, с онова фатално пропукване на мозъчните кръвоносни съдове. Спомних си последната нощ, която прекарахме заедно. Тя ме попита дали я обичам, а аз я нагрубих. Ох, ако можеше сега да ме попита, отговорът ми положително би бил съвсем различен! Бих й казал, че може да върши и мисли каквото си иска, че бих я приел всякаква, че ще бъда щастлив само да слушам гласа й, да гледам лицето й…

„Значи така, а? — долових доволния й и едновременно с това ядосан глас. — Значи това е най-важното за теб!“

Винаги беше искала да бъде център в живота на всички. Изпитваше истински глад за възхищение… Изведнъж осъзнах нещо много странно — в спомените ми за Жанел сексът напълно отсъстваше.

Знаех, че непрекъснато я сънувам, макар че никога не помнех сънищата си. А когато се събуждах, мислех за нея като за жив човек.

Стигнах края на „ивицата“, чак до сянката на планината Невада. Обърнах се и хвърлих поглед към океана от светлини, който представляваше сърцето на Вегас.

Тази нощ ще играя комар, а утре сутринта ще се върна в Ню Йорк. Вечерта ще спя у дома, близо до семейството си. А после ще се затворя в изолацията на кабинета си и ще потъна в света на книгите. Ще бъда в пълна безопасност.

Пристъпих към осветените врати на казиното. Те се отвориха и аз изведнъж потънах в хладния въздух на климатичната инсталация. Две цветнокожи проститутки се плъзнаха край мен. Лицата им бяха приятни. Подире им вървяха куп бели колежки с високи ботуши и къси полички. Излагаха на показ белите си бедра, които би трябвало да бъдат съблазнителни, но аз имах чувството, че се разминавам с призраци, станали прозрачни от изкуственото осветление и дългогодишната употреба на кокаин. Край наредените в стройни редици масички за тридесет и едно, се издигна гора от ръце. Крупиетата показваха, че не са задигнали някой чип.

Прекосих казиното и се насочих към залата за бакара. Докато вървях към ограденото с нисък парапет пространство, тълпата пред мен изведнъж се пръсна между масите за барбут и аз останах сам пред дългата и тържествена като ковчег маса със зелено сукно.

Четиримата светии с черни вратовръзки мълчаливо чакаха. Водещото крупие вдигна ръка да спре играча, който държеше подковата, хвърли ми бърз поглед и приятелски ми се усмихна.

— Карта за играча, моля — мелодично пропя той.

Контрольорите се наведоха от високите си столове. Заприличаха ми на двама Христоси, все още неразпънати, но също така бледи и призрачни като истинския…

Обърнах се и огледах казиното. Гърдите ми се изпълниха с лек и приятен въздух. Дали онзи сенилен старец Гроунвелт не беше развъртял разноцветните си копчета, за да държи будни всички тези хора? А какво би станало, ако не той, а аз бях натиснал копчето, донесло смъртта на Къли и всички останали?

Щръкнал в средата на казиното, аз се оглеждах за масата, на която би проработил късмета ми.

55.

„Страдам, но живея. Хикс в едно неразрешимо уравнение — ето какво съм аз. Фантом, за когото са безразлични както живота, така и смъртта.“

Тези редове прочетох в приюта, когато бях на петнадесет години. Бях твърдо убеден, че Достоевски ги е написал, за да изрази безкрайното отчаяние на човешкия индивид. А може би и за да вдъхне ужас в сърцата на хората, да ги накара да потърсят закрилата на бога. В онези безкрайно далечни години на моето юношество тези думи бяха един светъл лъч. Те ме успокояваха и изобщо не се страхувах да бъда фантом. Бях убеден, че хиксът и неразрешимото уравнение представляват онзи магически щит, който ще ме предпази от всички опасности на живота. Днес, все още жив и горд с този факт, след като преминах през толкова опасности и страдания, вече не бях в състояние да прибягвам до старите изпитани магии и да надничам в бъдещето. Животът престана да бъде болезнен за мен и по тази причина бъдещето спасение стана ненужно. Обграден отвсякъде с маси за комар, аз не хранех никакви илюзии. Защото бях разбрал простата истина, че не мога да спечеля, независимо от внимателното обмисляне на всеки свой ход, независимо от големите си познания на комара, в който се въртеше живота ми, независимо от лъжите и добрите дела, които бях извършил.

Най-сетне се примирих с факта, че не съм никакъв магьосник. Но какво от това, по дяволите? Все още съм жив — нещо, което е непостижимо за всичките ми близки приятели — брат ми Арти, Жанел, Осейно, Къли и онзи нещастен Джордан. О, сега най-сетне разбрах мотивите на Джордан, посегнал към пистолета преди толкова години, преди всички… Беше много просто — животът му беше дошъл до гуша и толкоз. Но това не се отнасяше до мен, аз нямах нищо общо с такива неща. Само глупаците умират.

Нима съм чудовище само защото не скърбя вечно и силно искам да живея? Нима съм чудовище, че съм прежалил единствения си брат, направил толкова много за мен? Нима съм чудовище, че съм прежалил и останалите си близки мъртъвци — Осейно, Жанел, Къли? Нима съм чудовище, че съм проронил сълзи само за един от всички тях? Нима съм чудовище, че съм доволен от живота, който бях изградил със собствените си ръце?

Божичко, как се присмиваме на примитивните хора за страха им от шарлатанските номера, които им погажда природата, а едновременно с това умираме от страх поради ужасните провинения, за които знае само собственото ни съзнание! Това, което считаме за израз на изтънчена чувствителност, не е нищо друго, освен първичен ужас родил се в главата на нещастния тъп звяр, дал началото на човешкия род още преди хилядолетия. Ние не страдаме от нищо. Единствената ни истинска трагедия е онзи неутолим стремеж към смъртта, който е заложен във всеки от нас.

Мерлин, Мерлин! Онези хиляда години сигурно са изтекли и ти вече си се пробудил в своята пещера. Сложил си своята островърха шапка, обсипана със звезди, и си излязъл навън. След което просто си потънал в един странен и нов за тебе свят. Бедно и натъпкано със стари магии копеле! Нима тези хиляда години, които проспа в пещерата, ти донесоха някаква полза? Твоята любима отдавна е в гроба, а двамата ни Артъровци са се превърнали в прах преди векове.

Нима все още имаш власт над последното си магическо заклинание? Това би било страхотно далновидно от твоя страна, но каква е далновидността за един комарджия? Все още разполагам с купчинка черни чипове и горя от желание да изпитам истински ужас…

Страдам, но все още съм жив. Наистина съм нещо като фантом в живота, но все пак зная всичко за раждането и смъртта си. Действително съм хиксът в едно неразрешимо уравнение — хиксът, който ще пропътува милиони незнайни галактики и ще накара човечеството да замре в ужас. Това няма значение. Защото именно този хикс е скалата, върху която се издигам аз.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.